Downloaded from YTS.MX
Kai paskutinį kartą buvau televizijoj, kūriau realybės šou.
Official YIFY movies site: YTS.MX
NIUJORKAS 2025 M. VASARIO 20 D.
Pasakiau, kad esu gėjus,
bet vis dar kovojau su vidine homofobija
ir nuolat išdavinėjau žmogų, kurį labai mylėjau,
nebuvau toks, koks žinojau, kad galėjau būt.
Tada sugalvojau, kad jei nufilmuosiu viską,
dėl ko labiausiai gėdijuosi, ir parodysiu tai pasauliui,
galbūt taip paleisiu ir savo gėdą.
Didžiavausi savo šou.
Kai jis pasirodė, patikrinau „Twitter“,
tikėdamasis, kad gal jis palietė ką nors,
kas išgyvena tą patį, ką ir aš.
Pirmas perskaitytas komentaras buvo:
„Kodėl juodaodis turi baltaodį vaikiną?“
Mano klaida. Susimoviau.
Taip susikoncentravau į homofobiją, kad pamiršau apie rasizmą.
Nežinau, ar jums kada teko būt interneto patyčių auka,
kai tave puola grupė juodaodžių gėjų, bet leiskit pasakyt, kad tai nelinksma.
Jie buvo tokie žiaurūs.
Mačiau tviterio žinutę,
kažkas įkėlė baltaodžio vyro nuotrauką su meškėnu,
parašė: „Žiūrėkit, Džerodas su savo vaikinu.“
Tai buvo žiauru, bet ir juokinga. Todėl buvo dar blogiau.
Skaičiau viską. Negalėjau atsitraukt.
Skaičiau kiekvieną žodį.
Žinau, ką manot: „Padėk telefoną, Džerodai.
Tau to nereikia.“ Negalėjau.
Girdėjot, kaip garsenybės sako:
„Nežiūriu, ką rašo „Twitter“, neskaitau komentarų.“
Meluoja.
Visi skaito viską, net nuo pasaulio atsiskyrusios žvaigždės.
Jei nori perduot žinutę Danieliui Dei Luisui...
tiesiog parašyk: „Ei, Danieli Dei Luisai, eik velniop.“
Jis tai perskaitys.
Žmonės rašė tokius asmeniškus dalykus apie mane,
gyvenimą, lovos dalykus.
Kažkas parašė, kad nekenčiu savęs, juodaodžių vyrų,
kad miegu tik su baltaodžiais, bet tai netiesa.
Tai tikrai netiesa. Esu permiegojęs su daug juodaodžių vyrų.
Tik mėgstu vyriškus juodaodžius vyrus.
Todėl kartais atsiduriu seksualiai konkurencingose situacijose,
kur nei vienas iš mūsų nenori pasiduot.
Stovim ir laikom pimpalus, kaip per meksikietišką akistatą.
„Gerai, tu man čiulpk.
Ne, tu man čiulpk.“
„Po trijų 69.“
Tai tęsėsi savaites.
Daug savaičių skaičiau viską apie save ir pradėjau ristis žemyn.
Man buvo skaudu, reikėjo kažko imtis.
Pradėjau lankytis pas juodaodę terapeutę,
kad žinočiau, kodėl aš su baltaodžiu.
Nemeluosiu, į pirmą seansą įsiveržiau.
Įspyriau jos duris.
„Pasakyk, ar aš Klarensas Tomasas?“
Atsakė: „Gerai.
Nurimk, Džerodai. Nusivilk paltą, jauskis patogiai.“
Ji paklausė, kas nutiko.
Pasakiau, kad internetas mane puola.
Paklausė, ką jie sako.
Perskaičiau,
kad kažkas parašė, jog turiu baltaodį vaikiną,
nes jaučiuosi prastesnis už baltaodžius žmones.
Terapeutė nušvito.
Pasakė: „Panagrinėkim tai, Džerodai.
Papasakok apie vaikystę.
Apie santykius su baltaodžiais.
Ar kada nors jauteisi menkesnis?“
Ir aš pirmą kartą rimtai apie tai susimąsčiau.
Atsiminiau vaikystę,
mano rajone gyveno beveik vien tik juodaodžiai.
Pradinė mokykla atrodė kaip NAACP atliktas eksperimentas.
Kiekvieną rytą grojo Vitnės Hiuston himną.
Beprotiška, ar ne?
Mano močiutė ten dirbo valgykloj.
Visi kaimynai buvo juodaodžiai,
išskyrus vieną baltaodžių šeimą,
kuri gyveno gatvės gale.
Bet visi jie, ir tai tiesa,
turėjo tam tikrą protinę negalią.
Pasakiau savo terapeutei:
„Nemanau, kad turiu nepilnavertiškumo kompleksą,
nes pirmus 13 savo gyvenimo metų maniau, visi baltaodžiai yra atsilikę.“
Tikrai taip galvojau. Tikrai. Taip.
„Forestas Gampas“ buvo pirmas baltaodžių filmas.
Žiūrėjau ir galvojau:
„Kaip baltaodžiai išvis funkcionuoja pasauly,
kai jie tokie atsilikę?“
Žinot, kas man nepatiko? Kad ant manęs pyksta juodaodžiai.
Esat tai patyrę? Taip, nemalonus jausmas.
Niekam nepatiktų.
O jausmas, kai juodaodžiai tave mėgsta, nuostabus.
Neseniai ėjau gatve,
juodaodis nuleido automobilio langą ir sako:
„Ei, matau tave.“
Ką, mane? Tu matai mane?
Atsitiesiau. Žinot, kaip privertė jaustis?
Pastebėtu. Jaučiausi pastebėtas. Dievinu juodaodžių pritarimą.
Nesupraskit klaidingai, baltųjų irgi.
Baltųjų pritarimas man suteikia finansinio saugumo jausmą.
Noriu patikt juodaodžiams, bet kartą patikau baltaodei damai iš HBO
ir nuo to laiko esu milijonierius, todėl tai skiriasi.
Ačiū. Ačiū, pasakysiu jai.
Buvau labai neramus. Esu nerimastingas žmogus.
Turiu labai specifinę nerimo formą.
Man neramiausia būna tada, kai viskas ramu.
Kai viskas klostosi gerai, tada labiausiai nerimauju.
Laukiu, kol bus blogai.
Man atrodo, jei būčiau gyvenęs Niujorke tą Rugsėjo 11-ąją, man tai būtų buvusi
emociškai patvirtinanti patirtis.
Pasakysiu kodėl. Nes būčiau išėjęs į lauką.
Rami diena, paukščiai čiulba.
Ir staiga, lėktuvas trenkiasi į pastatą,
iš karto pagalvočiau: „Sakiau jums, šikniai,
kad kažkas bus.“ Visada laukiu blogiausio.
Šitą nerimą atsinešu ir į santykius.
Santykiuose aš nuolat nerimauju. Nes meilėj keistas dalykas,
kai kažkas sako „myliu tave“,
tu tiesiog turi tuo patikėt.
Tai nenormalu! Jums tai normalu?
Tai beprotiška. Man reikia daugiau įrodymų.
Žadinu vaikiną vidury nakties ir klausiu: „Tu mane myli?“
Pakratau jį, bandau prigaut.
Suprantu vestuves.
Anksčiau vestuvių nemėgau. Maištavau prieš jas.
Pykdavau, kai draugai kviesdavo į vestuves.
„Kodėl kvieti į vidutinybių šou?“
Vištiena sausa, muzika - top 40.
Pirkau bilietą žiūrėt, kaip priimi sprendimą.
Tiek keliavau, kad pažiūrėčiau, kaip šoki su savo tėvu?
Eik velniop. Taip jaučiausi. Bet taip buvo iki tol, kol įsimylėjau.
Dabar suprantu, kad vestuvių esmė nėra vakarėlis.
Vestuvės reikalingos liudininkams.
Todėl jas ir darom.
Tai proga tam, kuris sako,
kad tave myli, atsistot šalia tavęs.
Tu sukvieti visus, kuriuos esi sutikęs per visą gyvenimą.
Tavo šeima. Jo šeima.
Kvieti net durininkus iš namų, kur jau seniai nebegyveni.
Visi jie ten.
Artimiausi draugai išsirikiuoja tau už nugaros,
kad spoksotų į tą šiknių.
Visa ceremonijos esmė yra atsisukt ir sakyt:
„Tai ką ten sakei apie meilę?
Pasakyk jiems, atskrido tavo tetulė.
Pasakyk, kad nori mirt su manim.
sakyk „iki mirties“.
Todėl ir darom vestuves. Aš...
Dabar suprantu, nes esu įsimylėjęs ir noriu susituokt.
Taip. Noriu. Labai myliu savo vaikiną.
Jis mano geriausias draugas. Mėgaujuosi kiekviena akimirka su juo.
Patinka gulėt ant kelių, kol jis žaidžia „Mario“.
Tikiuosi, būsim kartu amžinai.
Sausio šeštą dieną minėjom sukaktuves.
Taip.
Jis užkariavo mano širdį.
Jam nepatinka, kai taip sakau, bet man patinka.
Viskas vis dar labai nauja. Labai smagu.
Mes lygūs, o tai labai svarbu,
kad būtum su sau lygiu. Bet mes skirtingi.
Mes turim daug skirtumų, skirtingai augom.
Klausėmės skirtingos muzikos.
Augau su daug repo, daug Jay-Z.
Mano mėgstamiausios dainos apie narkotikų prekeivį
su ginklu, kuris darė, ką reikėjo, kad išgyventų.
O mano vaikinas klausėsi daug Bjork.
Ir Džoanos Niusom.
Tai jo mėgstamos dainos apie žvirblį, kuris darosi abortą.
Mes labai skirtingi, bet vis tiek esam lygūs.
Ir tai svarbu.
Svarbu būt su sau lygiu žmogumi.
Taip turi būt.
Jei manai, kad tau pasisekė, reiškia, kad išdavinėja.
O jei žinai, kad jiems pasisekė,
tada visada ieškai progos pabėgt.
Reikia būt lygiais. Mes su vaikinu esam lygūs.
Aš turtingas, o jis baltaodis, todėl mes lygūs.
Visiška lygybė.
Bet vis lyginu save su juo.
Kiekvieną kartą, kai vaikinas bando būt geresniu,
priimu tai kaip asmeninį kaltinimą.
Jei anksčiau už mane išlipa iš lovos,
jaučiuosi kaip tinginys.
Štai geriausias pavyzdys.
Nusipirkom vaflių keptuvę iš „Williams-Sonoma“,
nes aš dievinu vaflius. Dievinu vaflių dieną.
Džiaugiuosi iš vakaro.
Klausiu vaikino: „Ryt darysi vaflius?“
„Taip.“
Pamiegu aštuonias valandas, pabundu kaip per Kalėdas.
Nulekiam žemyn, vaikinas gamina vaflius,
bet serviruojam skirtingai.
Aš savo vaflius suplėšau į mažus gabalėlius,
padarau mažą vaflių kalną.
Išlydau pusę puodo „Kerrygold“ sviesto
-ir užpilu ant viršaus. -Taip.
Tada randu patį pigiausią sirupą.
Jokio ekologiško aukščiausios rūšies klevų sirupo.
Man reikia „Log Cabin“.
Dievinu jį.
Apipilu vaflius „Log Cabin“ sirupu.
Tada pašildau mikrobangų krosnelėj 14 sekundžių.
Viskas turi susigert, pradėt šiek tiek burbuliuot.
Tada einu valgyt. Mėgstu tokius vaflius.
Tuo tarpu mano vaikinas serviruoja vaflius su šlakeliu
grietinėlės ir uogomis. Dabar...
tai netūrėtų rūpėt.
Kam rūpi? Skirtingai valgom vaflius.
Tada pradedu lygint, sėdžiu prie stalo,
žiūriu į savo riebaluotus vaflius.
Tada pažiūriu į vaikino vaflius,
žiūriu į savo, į jo,
į savo, o tada neištveriu ir sakau:
„Tai aš juodaodis, kurio nori.
Žiūri ir matai juodaodį cholesterolio kamuolį,
toks kaip mano tėvas ir jo tėvas.“ Jis neprašė to prie pusryčių stalo.
Bet aš visada lyginu.
Visada lyginu, ką darom.
Galvoju, kaip veikiam.
Svarbu, kaip komunikuojam vienas su kitu.
Mokausi, ką daryt su pykčiu santykiuose,
nes esu labai jautrus ir visada jaučiuosi įskaudintas.
Visada.
Kartais vaikinas kalba tokiu tonu, kuris leidžia suprast,
kad nėra gavęs į snukį.
Žinot, apie ką kalbu? Tas tonas.
Kartais būna pasyviai agresyvus,
o pasyvi agresija, tai baltaodžių smurtas.
O negaliu su juo muštis.
Ne taip veikia gėjų santykiai. Nors maniau, kad taip.
Maniau, jei supyksiu ant jo, kovosim kaip tikri vyrai.
Jokių farų. Pirmas nukritęs atsiprašo.
Bet taip nėra. Vis dar turiu išreikšt savo jausmus.
Turiu pasakyt jam, kada įskaudina mane.
O man tai labai sunku,
nes tai labai gėjiška.
Nesupraskit klaidingai, čiulpsiu jam iki nukritimo.
Bet nepasakysiu, kad įskaudino.
Aš vyras, po galais.
Ir žinau, kad reikėtų. Norėčiau pasakyt Maiklui,
kada įskaudina mane, nes tai būtų teisinga.
Bet deja,
puikiai slepiu jausmus nuo mylimo žmogaus.
O kai kažką moki labai gerai, sunku to atsisakyt.
Gali mokėt slėpt dalykus.
Slėpimas, tai žaidimas, kurį žaidžia tik vienas iš jūsų.
Žaidimo esmė yra priverst kitą paklaust „kas negerai“,
pačiam niekada nepasakant, kad kažkas ne taip.
Štai kaip veikia. Negali rodyt, kad esi piktas.
Nes pralaimėsi. Neatrodyk piktas.
Tada žinos, kad tau rūpi. O visi žino,
tas, kuriam mažiau rūpi, santykiuose turi daugiau galios.
Tad neatrodyk piktas.
Turi atrodyt susimastęs.
Tarsi tavo galvoj vyktų
gilių matematinių skaičiavimų procesas,
kurio jie nesuprastų. Tu susimastęs.
Garsiai nieko nesakyk,
bet galvok: „Jeigu du plius trys yra penki...“
Iš pradžių jie nepastebės.
Neklaus, kas negerai.
Paklaus kažko banalaus: „Ko norėtum vakarienei?“
Ir tai tave labai suerzins.
Tada turi pereit į kitą lygį.
Neberodyk jokio meilumo.
Jokio meilumo. Nerodyk jiems meilumo,
visą tą meilumą išreikšk kitiems žmonėms.
Jei niekas neužsuka į svečius, rodyk meilę šuniui.
Vartausi ant žemės su šuniu,
klausiu: „Kas geriausias berniukas?
Kas mano mėgstamiausias?“
Nesijuok. Nesijuok.
Kai išeis iš kambario, gali garsiai nusijuokt iš bet ko.
Gal parbėgs paklaust: „Kas tokio juokingo?“
O tu atsakyk: „Nieko.“
Kartais prireikia kelių dienų,
bet galiausiai paklaus: „Kas negerai?“
Būsiu atviras, kartais mano vaikinas taip ilgai užtrunka
paklaust, kas negerai,
kad labai supykstu ir atsakau: „Ką?
Mielasis, nieko.
Ar tau viskas gerai?“
Nes kartais mano namai yra varomi manipuliacija.
Noriu būt geresnis. Privalau būt geresnis.
Jaučiu, kad noriu subręst savo santykiuose.
Visada noriu būt atviras, tiesmukiškas ir sąžiningas.
Žinau, kad tai labai svarbu santykiuose.
O tai dar svarbiau mūsų atveju,
nes esam atviruose santykiuose,
tai buvo jo mintis.
Mano mintis buvo išdavinėt.
Gyvent dvigubą gyvenimą,
leist melui graužt mano sąžinę, grįžus ilgai sėdėt
automobily, kaip tai darė mano tėtis.
Nes nenorėjau atvirų santykių. Bijau kitų žmonių teisimo,
ir jaučiu, ką kai kurie galvoja dabar:
„Kas tie atviri santykiai ir kodėl?
Ir jei tikrai myli žmogų,
argi negali būt tik su tuo vienu žmogumi?“
Atsakymas yra ne. Noriu mylėtis su visais ir visada.
Galvoj žaidžiu žaidimą,
kai įeinu į kambarį: „Jei užrakins duris...
ką išdulkinčiau pirmiausiai?“ Turiu sąrašą.
Ir atsarginius variantus. Aš seksualus žmogus.
Mokausi tai priimt.
Nebegaliu slopint savo seksualumo.
Negaliu apsimetinėt, kad noriu dulkintis su vienu žmogumi,
nes tai heteroseksualų melas.
Taip elgiatės. Matau tai.
Pavyzdžiui, vakarieniavau su draugu ir jo žmona,
kalbėjomės apie aktores, kažkas paminėjo Sidnę Svyni,
graži aktorė. Kažkas paklausė heteroseksualaus draugo,
ką apie ją galvoja. Jis pamelavo...
pavartojo žodį, kurį heteroseksualūs vyrai vartoja šalia savo moterų.
Pasakė: „Ak, Sidnė? Ji patraukli.“
Tokiu tonu. Balsas tapo aukštesnis.
„Ji patraukli.
Turi dvi akis, nosį ir burną.“
Galvojau: „Tu manai, kad ji patraukli,
ar po sporto nori išlaižyt jai užpakalį?“ Kuris variantas?
Suprantu. Sunku būt atviram,
nes atviri santykiai reikalauja daug atvirumo,
kas gali būt gerai.
Gražu būt atviram ir sąžiningam,
bet kartu labai sunku pasakyt žmogui, kuris tau rūpi,
kad nori permiegot su kitu. Gali būt sunku.
Nes tai reiškia, kad ramų antradienio vakarą,
kai mano vaikinas jaukiai įsitaisęs su knyga,
kambary dega žvakė su levandų kvapu, groja „Tiny Desk“ koncertas,
turiu sugriaut tą ramybę, atsisukt į jį ir pasakyt:
„Žinai, šiandien vietoj to, kad leisčiau vakarą su tavimi,
norėčiau sugrūst pimpalą 23 metų vaikinui į gerklę.
Grįšiu iki vakarienės." Tai sunku.
Sunku pasakyt jums. Žiūrėkit, kaip reaguojat.
Kokios pasekmės? Ką tai reiškia?
Mano, atviri santykiai tiems,
kuriems pabodo partneris.
Netiesa, man taip nėra.
Seksas su mylimu žmogumi man yra naujovė.
Tai labai nauja.
Vaikinas pirmas dulkintas žmogus, kurį gerbiu.
Net nežinojau, kad taip turi būt.
Labai jį gerbiu, o mūsų seksas yra labai aistringas.
Jo glėbys yra saugiausia vieta pasauly.
Myliu mūsų seksą. Jis pilnas ryšio.
Žiūrim vienas kitam į akis, net keičiamės žvilgsniais, žinot?
Kairė, dešinė, kairė, dešinė?
Kai taip keičiatės žvilgsniais, seksas yra labai prasmingas.
Mano vaikinas yra tarsi mano Kler Hakstabl.
Ei, serialas nieko neišprievartavo.
Užaugau žiūrėdamas „Kosbio šou“,
Klifas ir Kler Hakstablai man buvo svarbi pora.
Jie labai gerbė vienas kitą.
Buvo profesionalai. Buvo įsimylėję.
Kartu sukūrė šeimą.
Savo vaikiną matau kaip žmogų, su kuriuo noriu šeimos...
Dievinu mūsų prasmingą seksą.
Bet... kartais
noriu
kekšės, kurią galiu išnaudot.
Tik aš? Gerai, būsiu blogietis.
Noriu nepažįstamojo iš interneto,
kurį galėčiau uždominuot.
Visai jo negerbiu. Jis negerbia manęs.
Paprašo vandens buteliuko,
o aš paduodu pigiausią.
Stikliniai tik man ir mano mylimajam,
o jiems pigus „Poland Springs“ vanduo.
Net nenaudoju tikro balso.
Kalbu keliais tonais žemesniu: „Taip, kas yra?“
Aš labiau dominuojantis. Jie nori mano dominavimo.
Nori, kad juos smaugtų. Dievinu tai.
Suprantat?
Užsmaugi taip, kad vos neperžengi ribos.
Žinot, apie ką kalbu?
Jie ima drebėt, kosėt, man tai patinka.
Dievinu spjaudyt žmonėms į burną.
Darot taip? Žinot, apie ką kalbu?
Ne švelniai.
Kaip paukštis, maitinantis jauniklius.
Gilus, vos ne rasistinis spjūvis,
kai pasistengi iš visų jėgų.
Spjauni,
pataikai į akį, o ne į burną.
Aš aukštas, todėl jei dulkinu kažką iš nugaros,
su kaire koja bandau
užlipt jiems ant veido.
Purvina „Nike“ kojinė ant veido,
aš sakau: „Taip, tau patinka, tiesa?
Taip, imk. Atverk kojas tėveliui, atverk kojas tėveliui.“
Su Kler Hakstabl nenoriu taip elgtis.
Ji dėvi šilkines pižamas, yra advokatė...
ryte kelsis į darbą.
Santykiai atviri,
tai reiškia, kad vaikinas irgi dulkina kitus.
Būsiu atviras, man tai nepatinka.
Visai. Faina, kai aš dulkinu kitus,
kai jis - ne.
Nes turim vienas kitam pasakot, ką nuveikėm.
Nenoriu galvot apie jį su purvina „Nike“ kojine ant veido.
Be to, jis vaizdingai viską pasakoja.
Vartoja žodžius, kurie įstringa atminty.
Paskutinį kartą sakė,
kad to vyro penis buvo labai sunkus.
Ką? Ne kiekvieną dieną tai girdi.
Buvo labai sunkus?
Net į šiukšlių maišus kitaip žiūriu.
„Jo penis buvo labai sunkus?“
Nemėgstu to.
Net galvoju tapt ragančiumi.
Klausykit. Žinot, kas yra ragančius?
Jis žiūri, kaip mylimasis dulkinasi
su kitu. Skamba neblogai.
Kodėl? Todėl, kad jei mano vaikinas
patirs kažką smagaus su kažkuo kitu,
nenoriu būt ištrintas iš atminties.
Tai tiek.
Jei vėliau apie tai galvos,
sakysiu: „Ne. Pameni, smaukiausi kampe,
nepamiršk apie mane.“
Pasakysiu, kuo gražūs santykiai.
Gražus dalykas, kurio anksčiau net nesuvokiau,
kad man reikia.
Dievinu turėt žmogų, kuris gali už mane pakalbėt su mano mama.
Tai svarbu, tai gyvenimo triukas.
Nes visų gyvenimuose būna akimirka,
kai supranti, kad tavo mama yra beprotė.
Tavo mama yra beprotė. Mamos gyvenimo eiga visada tokia...
iš pradžių ji atsakinga moteris, kuri tau tepdavo sumuštinius,
o po to labai šneki ponia be jokių ribų,
prie tokios nenori sėdėt lėktuve.
Tokia tampa tavo mama. Tavo mama yra beprotė.
Kai kurie iš jūsų dabar galvoja:
„Kalba ne apie mane. Mano mama ne beprotė, ji šauni.“
Ne, tai reiškia, kad ji alkoholikė.
Tai nėra šaunu. Ji išprotėjusi ir neatsakinga moteris.
Tavo mama beprotė. Todėl turit grupinį šeimos pokalbį.
Jie skirti tam, kad broliai ir sesės
paeiliui atsakytų į žinutes, kurias siunčia pamišusi moteriškė.
Kažkokių nepažįstamų vaikų
ar svetimų Kalėdinių lempučių nuotraukas. Ji beprotė.
Tavo mama arba beprotė, arba mirusi, bet vis tiek buvo beprotė.
Nėra kitų variantų. Visos mamos išprotėja. Kas kaltas?
Nežinau. Gal tavo tėčio.
Nes tavo tėtis užtilo.
Kiekvienais savo gyvenimo metais jis pasako vis mažiau žodžių.
Mano tėtis dabar tiesiog tyliai sėdi kampe,
kartais pasako kokią nesąmonę, pavyzdžiui:
„Neprimena sekmadienio.“
„Atsiprašau, pone. Ką tu sakai?
Sekmadienis.“
Tavo tėtis užtilo, o mama išprotėjo.
Visos mamos išprotėja, nes jos tampa radikalios.
Nežino, kur išliet mamos energiją.
Jas kažkas radikalizuoja.
Jei tau pasisekė, tavo mama pasinėrė į sodininkystę.
Sveikinu, turi gerą mamą.
Bet tikriausiai ji tiki QAnon teorijomis.
O jei esi toks kaip aš, tavo mama tapo labai religinga.
Mano mama myli Jėzų.
Šeima visada lankydavo bažnyčią, bet taip nebuvo.
Ji pasikeitė.
Dabar mama myli Jėzų. Ji myli jį.
Dėvi jo marškinėlius.
Ištisai cituoja jo žodžius.
Jėzus yra jos mėgstamiausias reperis. Laukia, kada jis sugrįš.
Būtent. Nekantrauja, kada sugrįš Jėzus.
Vis kartoju mamai: „Pažįstu įžymybes,
jos neleidžia laiko su fanatikais.“
Turiu ją paruošt.
Sakau: „Kai Jėzus sugrįš, nesibičiuliaus su tavim.“
Jėzus bijos mano mamos.
Jis ją matys kaip tą moterį, kuri nužudė Seleną.
Laikysis saugiu atstumu nuo jos.
Kartais...
jaučiuosi lyg kovočiau su Dievu...
dėl savo mamos sielos.
Ir nežinau, kas laimi.
Nes moku už ją,
o ji vis dėkoja Jėzui.
Ir tai mane siutina.
Rimtai. Atsidūriau labai specifinėj NBA žaidėjo situacijoj,
esu šeimos maitintojas. Visi naudojasi mano „Instacart“ paskyra.
Moku už visų maistą.
Ir atvirai pasakius,
tai šiek tiek pavertė mane Reigano eros respublikonu. Tik truputį.
Tik šiek tiek. Matau, kiek išleidžia maistui.
Pagalvoju, kad reiktų nusiųst jiems gabalą sūrio
ir ryžių, kaip aštuoniasdešimtaisiais? Jiems reikia mėsos?
Ne, nesuprantat.
Gavau televizijos laidą, ir staiga visi stebuklingai išėjo į pensiją.
Nesulaukiu tokios pagarbos, kokios nusipelniau.
Nesulaukiu. Tikrai. Na...
Manau, kad mano šeima turėtų pakabint mano nuotrauką prie durų.
Manau, turėtų melstis atsisukę į mano buto pusę
penkis kartus per dieną. Tikrai taip manau.
Manau, turėtų mane vadint Garbinguoju Džerodu Karmaiklu,
lyg aš Elaiža Muhamadas.
Noriu pagarbos. O jos negaunu. Ir dėl to man sunku.
Kartais sunku būt šalia jų.
Suprantat?
Sunku būt su šeima, nes...
negaliu būt savimi, juos tai žeidžia.
Jie atsisako lankyt terapiją,
todėl net nežino, kas jie yra.
Problema ta, kad aš esu gėjus, o jie neskaito knygų.
Kartais, kai ilgiau pabūnu su jais,
neseniai savaitę buvau Šiaurės Karolinoj,
mano siela ten gali išbūt savaitę.
Žaidžiam „Uno“.
Žaidžiam „Uno“ su žmonėmis, kurių iš tikrųjų gerai nepažįstam.
Jei draugas pakviestų žaist „Uno“,
liepčiau nešdintis iš namų.
Bet su mama žaidžiu, nes reikia užpildyt laiką.
Atvykau šeštadienio vakarą, ir mama paklausė,
ar sekmadienį eisiu su ja į bažnyčią.
Sutikau. Pasakiau: „Gerai.“
Tai buvo klaida. Žinot tai.
Tai klaida. Yra dalykų, kurių neturėčiau daryt.
O eit į bažnyčią yra vienas iš jų.
Bažnyčioj man sunku.
Ar kada teko būt protingiausiam žmogui kambary?
Tai aš bažnyčioj. Ar buvę, kad apsidairius
aplanko tamsios ir baisios mintys?
Žiūriu į moteriškes su ryškiais drabužiais
ir didelėmis skrybėlėmis ir galvoju:
„Jūs, vargšės, mielos, kvailos būtybės.“
Bažnyčia yra piramidės schema,
sunku tai pamiršt. Bet mano mama to nežino.
Todėl sėdžiu šalia jos suole,
ateina aukojimo metas, jų mėgstamiausia akimirka.
Turi į vokelius įdėt savo pinigus.
Bažnyčia. Slepia pinigus nuo Dievo.
Maskaradas Jėzui. Atėjo kunigas
ir pasakė... maniau, kad tai beprotiška.
Ministras atėjo į sakyklą ir pasakė...
„Gerai, paimkit savo vokelius,
nes Dievas man pasakė...“ O, ne!
Skamba labai nepatikimai, brolau. Dievas tau pasakė?
Taip pasakė. Sako: „Dievas man pasakė...
kad šiandien pasėta sėkla...“
Taip pasakė. „Šiandien pasėta sėkla
iki penktadienio paaugs bent dešimt kartų.“
Pasakė: "Iki penktadienio.“
Sėdėjau ir stengiausi nepradėt garsiai juoktis. Rimtai?
Dievas dabar šnabžda
aštuoniasdešimtmečiui?
Tarsi Dievas valdytų „FanDuel“ lažybas.
„Pasakyk, kad apsimokės. Tegul nesijaudina.
Nesijaudink. Iki penktadienio pasirūpinsiu.
Nesijaudink.“ Manau, tai beprotiška.
Tada pažiūriu į kairę, matau, kaip mama ima pinigus iš rankinės,
paėmė mano 20 dolerių.
Pinigus įdėjo į voką, o voką ant lėkštės,
kuri amžiams dingo.
Žinot tą jausmą, kai žiūri į savo tėvus ir galvoji: „Tikrai?
Tavo sperma? Tavo kiaušinėlis?
Aš? Kaip?“
O dar savaitę būsiu su jais.
Tiesa ta, kad į Šiaurės Karoliną grįžtu ne dėl tėvų.
Grįžtu dėl savo brolio penkių vaikų, kuriuos be galo myliu.
Labai konkrečia tvarka, jei atvirai.
Ne, nemyliu vienodai. Turiu aiškų favoritą.
Galiu pasakyt savo reitingus.
Antroj vietoj yra du vyriausi vaikai, manau, kad jie labai kieti,
noriu, kad laikytų mane kietu dėde, bet jaučiu, kad jie taip nemano.
Kartais įkelia įžymybių nuotraukas
iš renginių, kuriuose lankiausi ir aš. Tai skaudina mane.
„Jei neįkeli gėjaus dėdės...“
Jie nėra mano favoritai. Mano favoritė yra dukterėčia Lordena.
Dievinu Lordeną. Jai aštuoneri.
Labai protinga. Labai juokinga.
Labai charizmatiška. Mėgstu leist laiką su ja.
Vieną dieną nuėjom į žaidimų aikštelę. Bėgiojom po parką,
supomės karuselėse.
Lordena paprašė manęs nučiuožt su ja nuo čiuožyklos.
Ji paėmė mane už rankos, užsivedė į viršų,
atsisėdom. Ji atsisėdo šalia manęs.
Prieš čiuožiant Lordena atsisuko į mane, palietė mano galvą ir pasakė:
„Dėde Rodai,
mėgstu tavo plaukus.
Jie švelnūs.“
O aš pasakiau:
„Rūpinsiuosi tavimi finansiškai visą tavo gyvenimą.“
Kalbėjau rimtai. Taip. Žinot, iš kur žinau?
Nes kai ėjom atgal link automobilio,
reikėjo kirst judrią gatvę,
Lordena beveik išbėgo tiesiai po autobusu.
Ir tada supratau, jei būtų reikėję,
būčiau nustūmęs Lordeną
ir pats palindęs po autobusu, nes labai ją myliu.
Būčiau taip pasielgęs,
net jeigu tai finansiškai nelogiška mano šeimai.
Būsiu atviras. Galėtumėt pastatyt visą mano šeimą
prieš tą autobusą. Taigi...
Nebandau sumenkint gyvybių vertės, nes jai aštuoneri,
jos potencialas yra beribis, bet aš vienas iš milijono.
Mažai tikėtina, kad šeimoj tai įvyks dukart.
Na...
Noriu, kad ji gyventų, bet ar esat buvę vaiko laidotuvėse?
Jos ne tokios liūdnos, kaip atrodo.
Žmonės dažniausiai kalba apie hipotetinius dalykus:
„Ji galėjo būti prezidentė.“
Turi sakyt: „Taip, žinoma. Jei kalbėsim nesąmones.“
Kol aš gyvas, gedėsim Havajuose.
Nesvarbu, ji gyva. Mes visi gyvi.
Puikiai praleidom savaitę. Puikiai praleidau savaitę su Lordena.
Supratau, kad buvau niurzga, elgiausi kaip kvailys,
norėjau pagarbos iš šeimos.
Pamiršau apie visas gynybines sienas.
Ir aš...
Nežinau, supratau, kad galiu pasirūpint
savo šeima, o tai yra gerai.
Prieš grįždamas į Niujorką būt gėjumi, sugalvojau,
jog...
Užsukau prie bankomato, išsiėmiau kelis tūkstančius dolerių
žadėjau paslėpt juos mamos kojinių stalčiuj.
Priėmiau vaidmenį būt Velykų zuikiu.
Nusprendžiau, kad paslėpsiu pinigus.
Įsivaizdavau jos veidą, kai ras juos.
Galvojau: „Labai apsidžiaugs, kai pamatys.“
Tačiau kai dėjau pinigus į mamos kojinių stalčių,
prisiminiau.
Staiga galvoj išgirdau kunigo žodžius...
„Sėkla kurią pasėsi...“ Supratau, kad Dievas laimi.
Jis tikrai laimi.
Grįžus namo...
į Šiaurės Karoliną, vadinu ją namais. Beprotiška, ar ne?
Man šiek tiek sunku, nes...
mano tėvai gyvena name, kuriam užaugau.
O aš ten.
Tai lyg laiko kapsulė...
Priminė, kaip sunkiai stengiausi būt heteroseksualus.
Mažas vaikas, labai stengiausi
būt heteroseksualus, buvau tik paauglys.
Pamačiau vaikystės spintą, pilną „Rocawear“ drabužių.
„Girbaud“, „Sean John“, bandžiau būt šaunus.
Tėvų svetainėj
žiūrėjau į vietą, kur anksčiau stovėjo kompiuteris.
Prisimenu, kai dar mokiausi vidurinėj mokykloj,
grįždavau namo anksčiau nei tėvai
ir turėdavau apie 15-20 minučių sau.
Paimdavau mamos Bibliją, kurią ji laikė kambary,
paslėpdavau ją stalčiuj.
Ir dar turėjo plakatą su pėdsakais smėly.
Apsukdavau jį, kad nematytų Jėzus.
Tada įsijungdavau BiLatinMen.com svetainę...
ir masturbuodavausi, bet bandžiau būt heteroseksualus.
Po to vėl ištraukdavau Bibliją iš stalčiaus,
plakatą atversdavau atgal, kad Jėzus vėl matytų,
o tada masturbuodavausi žiūrėdamas heteroseksualų porną,
nes žinau, kad Dievui patinka vagina.
„Didžiuojiesi savo berniuku? Žiūrėk į mane, Dieve.
Baigiu žiūrėdamas į merginas.“ Stengiausi būt heteroseksualus.
Buvo sudėtinga.
Didžiausias iššūkis ištiko 2000 metų sausį,
kai D'Andželas...
išleido vaizdo klipą „Untitled (How Does It Feel)“.
Svarbus momentas. Gal nežinot,
apie ką kalbu, bet man malonu
paaiškint, kodėl tai buvo svarbu.
D’Andželas yra naujojo soulo atlikėjas iš Virdžinijos, kuris 2000 metais
buvo karščiausias vyras žemėj.
Jis buvo toks karštas, kad tai sugriovė jo gyvenimą.
D'Andželas buvo toks karštas, kad pamiršdavai, jog jo ūgis buvo 1,70 m.
Jo grožis nugalėjo ūgį.
Jis sukūrė vaizdo klipą, kuriam viskas sukosi apie jo kūną.
Viskas sukosi apie kūną, o tas kūnas buvo tobulas.
Jis labai gražus. Esu gyvai matęs Mikelandželo „Dovydą“.
Nieko ypatingo.
Nevykit į Florenciją, pažiūrėkit tą klipą.
Visas klipas nufilmuotas juodam fone.
Visa kita nesvarbu.
Kamera lėtai, vienu ilgu kadru, slysta per D’Andželo kūną,
pradedant jo plaukais.
Turėjo tobulai supintas kasytes.
Akivaizdu, kad kažkokia juodaodė labai juo rūpinosi.
Kamera slysta žemyn per jo veidą, gražus veidas, gražios akys,
barzdelė,
barzdelė ir putlios lūpos.
Visą laiką jis šypsojosi
ir dainavo, šypsojo ir dainavo, turėjo nedidelį tarpą tarp dantų.
Apačioj keli dantys buvo kreivi,
bet tai buvo seksualu.
Tarsi būtų per vyriškas odontologui. Buvo seksualu.
Kamera leidosi žemyn per jo kaklą.
Jis pradėjo prakaituot.
Prisimenu, kad ant kaklo tvinksėjo gysla ir matėsi tatuiruotė,
tada kamera nuslydo per jo krūtinę.
Prisimenu tą prakaituotą krūtinę. Prisimenu prakaitą,
prakaitas tekėjo per gražius, apvalius raumenis,
per du šokoladinius spenelius,
prakaitas tekėjo per rankas, o jo rankos atrodė kaip bulvės
Rankos buvo prakaituotos, o prakaitas maišėsi
su D'Andželo dezodorantu,
todėl jo pilvo presu bėgo
vienas baltas prakaito lašelis. Daugiau nei šeši ar aštuoni.
Jie išryškėdavo, kai dainavo.
Tarsi sausainių lėkštutė. Labai gražūs.
O tarp „V“ buvo matyt plaukų juosta.
Supraskit, kad tai 2000-ieji.
Nebuvom matę „V“. D'Andželas buvo pirmas vyras su „V“.
Tai raumuo, kurio negali ištreniruot sporto salėj.
Turi dulkintis, kad jis atsirastų. Turi jį užsidirbt.
O D'Andželas turėjo nuostabią „V“.
O viso klipo metu...
Jis net nestovėjo. Jis švytėjo
kaip lėtai kepamas ir besisukantis viščiukas.
Sukiojosi į šonus.
Kai klipas baigėsi,
supraskit, kad BET žiūrėjo visa šeima.
Tad sėdėjau su visais artimiausiais žmonėmis
ir tai buvo toks meno kūrinys, kuris reikalavo reakcijos.
Visi kambary turėjo kažką pasakyt.
O aš buvau užsislėpęs gėjukas. Nežinau, ką sakyt.
Nežinau, kaip reaguot.
Norėjau reaguot kaip merginos kambary.
Norėjau švelniai priliest televizoriaus ekraną.
Tarsi tai būtų pasimatymas kalėjime...
Bet negalėjau. Turėjau būt stiprus. Turėjau būt vyras.
Tad pasakiau kažką kvailo ir vyriško,
ką buvau girdėjęs iš brolio.
„Šauni daina, bet to nereikėjo.“
Visai negalvojau taip. Negalvojau taip.
Mane augino heteroseksualiu.
Kai augina heteroseksualiu, žinai, kad yra tik viena taisyklė.
„Nebūk gėjus.“
Sulaužiau vienintelę taisyklę.
Vienintelė taisyklė. „Nebūk gėjus.“ Labai stengiausi.
Ilgai sau melavau apie savo orientaciją ir apie tai, kas esu.
2013 ar 2014 metais buvo keistas laikotarpis.
Turėjau savo televizijos šou.
„Karmaiklo šou“,
aš heteroseksualus, dėvėdavau „Jordan“ batus,
bandžiau supainiot žmones. Esu labai viešas žmogus.
Tuo metu buvau labai viešas.
Ir tuo pat metu pasirodė „Grindr“ programėlė.
Tad dulkindavausi su vaikinais,
buvo beprotiška, nes turėjau labai viešą gyvenimą,
ir labai privatų gyvenimą,
šie gyvenimai buvo labai atskiri.
Todėl bijojau.
Labai bijojau, todėl elgiausi labai amoraliai.
Tuo metu apsimetinėjau kitu žmogumi.
Žinau, gėda dėl to.
Nereikėtų siųst kito žmogaus nuotraukų.
Pateisindavau tai,
nes nusidėjėlis visada randa pasiteisinimą.
Žinau, kad negalima taip elgtis, bet maniau, kad aš...
atrodžiau geriau nei vyrukas, kurio nuotraukas siunčiau.
Maniau, žmonės bus maloniai nustebinti.
Galvojau, kad iš pradžių jie supyks,
bet paskui vis tiek džiaugsis.
Prisimenu vieną naktį, kai viešėjau Niujorke.
Apsistodavau „Bowery“ viešbuty žemutiniam rytiniam rajone.
Apsistodavau ten dėl įtartinų priežasčių.
Ne dėl gero kambarių aptarnavimo.
Dėl to, kad nereikėjo raktų kortelės norint pakilt liftu.
Žinau, įtartina.
Bet jei vėlai vakare atvykdavo vaikinas,
nenorėjau išsiduot, skambindamas registratūrai
ir meluodamas.
„Atvyksta mano verslo partneris, įleiskit jį.“
Nenorėjau to. Todėl apsistojau „Bowery“.
Vėlus šeštadienio vakaras, sekmadienio rytas.
Žiūrinėju „Grindr“. Žiūriu „Saturday Night Live“.
Noriu, kad kažkas atvyktų.
Daugiausia rašau baltaodžiams,
nes galvojau, kad nesidomės manimi,
nežinos, kas aš, todėl būsiu saugus.
Netoliese buvo vienas baltaodis.
Ką tik išėjo iš klubo. Lijamas.
Susirašinėjom, klasikinis „Grindr“ pokalbis.
„Ką mėgsti? Aš „Bowery“. Šaunu. Atvyk.“
Tokie dalykai. Lijamas atvyksta man pačiulpt.
Atsiprašau už tiesmukiškumą.
Kai esi gėjus, yra vienas geras dalykas,
gali būt visiškai atviras,
kodėl kažkas pas tave atvyksta.
O heteroseksualai meluoja.
Jie turi rašyt:
„Gal norėtum ledų? Yra fainas komedijos šou“,
nors nori, kad pačiulptų. Bet negali to sakyt.
Lijamas atvyksta pačiulpt, todėl persirengiau,
užsidėjau šortus, marškinėlius be rankovių, užsirišau duragą.
„SNL“ perjungiau į „ESPN“, nes kai čiulpia,
mėgstu žiūrėt „Around the Horn“ ir „PTI“.
Pabeldė į duris. Atidarau jas.
Lijamas, baltaodis, apie 1,75 m. ūgio, trumpi plaukai.
Baltas švarkas su oranžiniu pamušalu, rūko elektroninę cigaretę.
Išpūtė debesį dūmų. Kai jie išsisklaidė,
Lijamas uždavė baisiausią klausimą, kokį galima užduot užsislėpusiam vyrui.
Lijamas paklausė...
„Ar nesu tavęs matęs?“
Išsigandau,
vienintelė mintis, kuri kilo galvoj:
„Ar turėsiu nužudyt šį baltaodį?“
Žinojau šiukšlių išvežimo grafiką,
galvojau, kad ir pavyktų.
Bet vis tiek leidau pačiulpt. Būt vyru yra beprotybė.
Geismas nugali net pavojingiausioj situacijoj.
Kažkam kare dabar čiulpia pimpį.
Jis man pačiulpė, bet tai buvo įtartiniausias oralinis
mano gyvenime.
Lijamas klūpėjo, bet visą laiką
spoksojo į mane, bandė išsiaiškint, kas aš.
Vis žiūrėjo man į akis. Bandžiau mėgautis,
bet ir pakeist savo veido išraišką, kad atrodyčiau kitaip...
Taip atrodžiau.
Niekad taip nesijaudinau oralinio metu.
Lijamas užbaigė. Atsistoja.
Užsideda savo švarką.
Eina link durų, galvojau, kad išsisukau.
Kai prieš pat išeidamas
atsisuko į mane ir tarė... Nepamiršiu, kaip Lijamas tai pasakė.
Pasakė...
„Supratau.“ Pagalvojau: „Šūdas.“
Lijamas pasakė: „Tu Maiklas Čėjus.“ Atsakiau: „Taip.
Taip, būtent. Tiesiogiai iš Niujorko, mažyti.“
Džiugu, kad tai praeity.
Daug streso slėpt, kas esi.
Džiaugiuosi, kad pasakiau tiesą. Didžiuojuosi tuo.
Pasakysiu tiek, jei slepiat tai,
manau, kad turėtumėt pasakyt tiesą,
nes tai labai svarbu. Pasijusit geriau.
Pasaulis taps gražesniu.
Turiu teoriją, kad juodaodžių rajonuose 15 procentų sumažėtų smurto...
jei juodaodžiams leistų būt gėjais.
Tikiu tuo. Dar neturėjau progos patikrint skaičių.
Vienintelis dalykas ko vis dar bijau, tai viešas meilės rodymas.
Mane baugina...
viešumas,
vaikino bučiavimas,
rankų laikymasis viešoj vietoj, mane tai šiek tiek gąsdina.
Atrodo, kad užsidedu ant nugaros taikinį. Pradedu labai bijot.
Bandau tai įveikt. Pernai vasarą
su vaikinu nuvykom į Paryžių, vakarieniavom.
Puikiai leidom laiką, juokėmės, gėrėm sakę.
Po vakarienės nusprendėm grįžt į viešbutį.
Einam šaligatviu, vaikinas nori paimt mano ranką,
tą akimirką pagalvoju: „Žinai...
nurimk, Džerodai.
Viskas gerai. Viskas yra gerai. Tu gėjus. Didžiuokis tuo.“
Aš įsimylėjęs. Noriu tai parodyt.
Nebenoriu bijot ir slėptis. Noriu tai parodyt.
Tad ištiesiau savo ranką, paėmiau vaikino ranką,
pabučiavau jį,
puikiai jaučiuosi.
Kol...
prie mūsų nepradėjo lėtai artėt sena balta „Nissan“ mašina.
Aš iš juodaodžių rajono. Nemėgstu, kai artėja mašina.
Bet kokia.
Sėdėjau ant prieplaukos, kai prie manęs lėtai priplaukė jachta,
pagalvojau: „Pradės šaudyt.“
Man tai nepatinka, bandau tai ignoruot,
todėl einu, laikau vaikino ranką,
bandau didžiuotis.
Staiga vienas iš penkių ar šešių vaikinų, buvusių mašinoj,
kažką sušuko prancūziškai.
Bandžiau ignoruot, einu toliau.
Tada vienas jų pro langą metė stiklinę, ko gero, vandens,
ir aptaškė mus,
mašina nuvažiavo, aš įsiutau.
Iš pradžių norėjau vytis mašiną ir muštis.
Nemoku muštis, bet žinau, kad primuščiau bet kurį paryžietį.
Aš piktas, mano ego įžeistas,
žinau, kad įžeistas ego, nes galvoju apie pinigus.
„Vargšai šūdvabaliai, galėčiau nupirkt dešimt tokių mašinų.“
Pradėjau rėkt nesąmones: „Nupirksiu tavo tėvą ir jį išdulkinsiu.“
Visiškas nesąmones.
Aš piktas, paleidžiu vaikino ranką.
Murmėjau po nosimi kaip Pešis:
„Šikniai. Jie sumokės.
Jie sumokės.“ Vis kartojau tai.
„Kažkas sumokės.“ Grįžtam į viešbutį,
atsisėdau ant lovos krašto. Ir tada...
apsiverkiau.
Niekad taip stipriai neverkiau.
Supratau, kaip nesąžininga...
kaip bjauru,
kad aš didžiuojuosi, esu įsimylėjęs, o jie apipylė mus vandeniu,
tai taip nesąžininga.
Ateina Maiklas, atsisėda šalia.
Glosto nugarą, o aš sakau: „Bjauru.
Nesąžininga.“
Maiklas sako: „Džerodai...“ „Taip nesąžininga.
Labai bjauru.“ Maiklas sako: „Žinau.“
Paklausiu: „Kodėl taip elgiasi?“ O Maiklas sako: „Klausyk...
Girdėjau, ką sakė ir...
nekalbu prancūziškai, bet šiek tiek suprantu.
Nežinau, kaip pasakyt, bet...
Apipylė mus vandeniu, ne todėl,
kad esam gėjai.“
Nustojau verkt. Pažiūrėjau į jį.
Paklausiau: „Tikrai?“ Atsakė: „Taip,
Manau, jie apipylė tave vandeniu, nes esi juodaodis.“
Pagalvojau: „Ak!“
Taip susitelkiau į homofobiją, kad pamiršau apie rasizmą.
DŽERODAS KARMAIKLAS NEBŪK GĖJUS
Išvertė Domantė Jančiūnaitė