Downloaded from YTS.MX
A legutóbbi tévéműsorom egy valóságshow volt.
Official YIFY movies site: YTS.MX
MARJORIE S. DEANE SZÍNHÁZ NEW YORK, 2025. FEBRUÁR 20.
Nemrég vallottam színt,
továbbra is nagy adag homofóbia volt bennem, amivel meg kellett küzdenem,
folyamatosan megcsaltam a férfit, akit nagyon szeretek,
és tudtam, nem vagyok az az ember, aki lehetnék.
Arra gondoltam, ha mindent dokumentálok,
amit szégyellek, és az egészet közzéteszem,
talán megszabadulhatok saját szégyenem egy részétől.
És nagyon büszke voltam erre a műsorra.
Miután adásba került, megnéztem a Twitteren,
hogy sikerült-e megszólítanom azokat,
akik talán ugyanazokon a dolgokon mennek keresztül, amiken én,
és az első tweet, amit elolvastam, így szólt:
„Miért van fehér pasija ennek a niggernek?”
Az én hibám. Én csesztem el.
Annyira lekötött a homofóbia, hogy meg is feledkeztem a rasszizmusról.
Nem tudom, zaklatott-e már titeket online
egy csomó meleg fekete férfi, de annyit mondhatok, nem vicces a dolog.
Brutálisak voltak.
Az egyik tweetben például
volt egy kép, amin egy fehér pasi egy mosómedvét tartott a kezében,
azzal a felirattal, hogy: „Jerrod meg a pasija.”
Megsemmisítő volt. És vicces is, amitől még rosszabb volt a dolog.
És az összes szart elolvastam. Képtelen voltam abbahagyni.
Minden egyes szót elolvastam.
Nyilván azt gondoljátok: „Tedd le a telefonod, Jerrod!
Nincs szükséged erre a szarra.” De nem ment.
Amikor a celebek azt mondják,
„Ó, én nem nézem a Twittert, nem olvasom a kommenteket”,
akkor hazudnak.
Mindenki elolvas mindent, még a maguknak való celebek is.
Ha üzenni akarsz mondjuk, Daniel Day-Lewisnek...
csak annyit kell írnod: „Baszd meg, Daniel Day-Lewis!”
El fogja olvasni.
Egy csomó személyeskedés elhangzott velem
és a nemi életemmel kapcsolatban.
Volt, aki azt mondta, utálom magam, utálom a fekete pasikat,
és csak fehérekkel járok, de ez nem igaz.
Hadd mondjam el, hogy ez nem igaz: egy csomó fekete pasival voltam.
Egyszerűen csak arról van szó, hogy a maszkulin fekete pasikat szeretem,
ezért néha kialakul köztünk egyfajta szexuális versengés:
egyikünk sem akarja alávetni magát a másiknak,
és a végén ott állunk egymásra szegezett farokkal, patthelyzetben.
Értitek, hogy: „Oké, szopjál le!”
„Nem, nigger, te szopj le engem!”
Értitek, egy-két-hár’ és 69.
És ez így ment hetekig.
Heteken át mindent szart elolvastam, és kezdtem elveszíteni a kontrollt.
Rosszat tett a lelkemnek, muszáj volt tennem valamit,
úgyhogy elmentem egy fekete pszichológushoz,
hogy kiderítsem, miért fehér pasim van.
Nem fogok hazudni, elég durván indítottam.
Berontottam a nőhöz, hogy:
„Mondja meg, hogy Clarence Thomas vagyok-e!
Mire ő: „Oké.”
„Nyugodjon meg, Jarrod! Vegye le a kabátját, üljön le!”
Aztán megkérdezte, mi a baj,
én meg elmondtam, hogy elbánt velem az Internet.
Mire ő: „Miket írnak?”
Én meg felolvastam neki,
hogy valaki azt írta, azért van fehér pasim,
mert kisebbrendűségi komplexusom van a fehérekkel kapcsolatban.
Erre fellelkesülve
azt mondta: „Járjunk utána a dolognak, Jerrod!
Meséljen a gyerekkoráról,
a fehérekkel való kapcsolatáról!
Előfordult, hogy kisebbrendűnek érezte magát?
Elgondolkodtam a kérdésen, igazából akkor először,
és rájöttem, hogy gyerekkoromban...
szinte kizárólag feketék laktak a környékünkön.
Az általános iskolám olyan volt, mint egy fekete polgárjogi kísérlet.
Komolyan! Minden reggel lejátszották a Whitney Houston-féle himnuszt.
Durva, mi?
A nagymamám az iskolai menzán dolgozott.
Az összes szomszédunk fekete volt, kivéve... Emlékszem,
lakott egy fehér család
a zsákutcánk végén.
De mindegyiküknek, komolyan mondom,
mindegyiküknek volt valami mentális problémája.
Szóval közöltem a pszichológussal,
hogy nem hiszem, hogy kisebbrendűségi komplexusom lenne,
merthogy életem első 13 évében azt hittem, minden fehér retardált.
Tényleg. Komolyan!
Az első fehér film, amit láttam, a Forrest Gump volt.
Csak bámultam a képernyőt, hogy:
„Basszus, hogy képesek a fehérek egyáltalán létezni,
amikor mind ennyire retardáltak?”
Tudjátok, mi volt rossz érzés? Hogy dühösek rám a feketék.
Történt már veletek ilyesmi? Nem jó érzés.
Senki nem képes elviselni.
De ha a feketék szeretik az embert, az nagyon jó érzés.
A múltkor megyek az utcán,
és egy fekete fazon kiszólt nekem a kocsijából, hogy
„Látlak ám!”
Kit? Engem? Látsz engem?
Rögtön ki is húztam magam. Tudjátok, milyen érzés volt?
Úgy éreztem, értékeli azt, aki vagyok. Imádom a feketék elismerését.
Félreértés ne essék, a fehérek elismerését is szeretem.
Attól biztonságban érzem magam anyagilag.
Azt akarom, hogy szeressenek a feketék, de mióta bejöttem egy fehér nőnek az HBO-nál,
azóta multimilliomos vagyok, szóval ez azért nem ugyanaz.
Köszönöm, majd elmondom neki.
Szóval, sokat szorongtam. Mindig sokat szorongok,
ráadásul egész különleges módon.
Olyankor szorongok a leginkább, amikor minden békés.
Amikor igazán jól mennek a dolgok, akkor vagyok a legidegesebb.
Várom a katasztrófát.
Szerintem ha a 9/11 idején már New Yorkban éltem volna,
az komoly önigazolás lett volna számomra.
De nem, elmondom, miért! Mondjuk, hogy sétálgatok
egy békés napon, hallgatom a madárcsicsergést,
amikor hirtelen becsapódik egy repülő az egyik épületbe.
Azt lett volna az első gondolatom, hogy: „Én megmondtam, bazmeg,
hogy valami szarság fog történni!” Ez játszódik le bennem.
Ideges vagyok, és a párkapcsolatomban is folyton szorongok.
Mindig én vagyok az, aki szorong. Az a legdurvább a szerelemben,
hogy amikor valaki azt mondja, szeret téged...
egyszerűen nincs bizonyítékod a dologra.
Ami őrület. Szerintetek nem az?
Kész elmebaj! Nekem a szavánál több bizonyíték kell.
Értitek, én felébresztem éjszaka a pasimat azzal, hogy: „Szeretsz?”
Felrázom, hogy váratlanul érje a kérdés.
Totál megértem az esküvőket.
Fiatalabb koromban nem szerettem őket, lázadoztam ellenük.
Felbaszott, amikor a barátaim meghívtak az esküvőjükre.
Értitek, hogy: „Miért hívsz meg erre a gagyi bulira?”
A csirke száraz, Top40-es slágerek mennek,
és repjegyet kell vennem, hogy lássam, ahogy döntést hozol?
Értitek: azért jöttem el ilyen messzire, hogy lássam, ahogy apáddal lassúzol?
Kapd be! Így gondolkodtam, amikor még nem voltam szerelmes.
Most viszont már vágom, hogy az esküvők lényege nem a buli.
Az esküvő lényege az, hogy az embernek legyenek tanúi.
Ez az esküvő lényege.
Az esküvő egy olyan alkalom, amikor kénytelen odaállni melléd
az a személy, aki állítólag szeret téged.
Meghívsz mindenkit, akivel valaha találkoztál:
ott a te családod, ott van a kedvesed családja,
még a portást is meghívod abból a házból, ahonnan már rég elköltöztél.
Mindenki ott van.
A legjobb barátaid felsorakoznak mögötted,
és csak bámulnak a rohadékra.
Az egész szertartás lényege az, hogy odafordulj a párodhoz, és így szólj:
„Hé, mit is mondtál arról, hogy szeretsz engem?
Mondd csak el nekik! Itt van a nénikéd,
mondd el neki, hogy velem akarsz megöregedni.
Mondd ki, hogy ’mindhalálig!’”
Erről szólnak az esküvők. És...
És már értem a dolgot, mert szerelmes vagyok, és meg akarok házasodni.
Igen, így van. Imádom a pasimat.
Ő a legjobb barátom, minden vele töltött pillanatot élvezek.
Szeretek az ölében heverni, amikor Mariózik.
Remélem, örökké együtt maradunk.
Most volt az évfordulónk, január hatodikán.
Igen.
Michael felforgatta a szívemet.
Nem szereti, ha ezt mondom, de nekem bejön a kifejezés.
Értitek, az egész annyira új, annyira izgalmas.
Egyenrangúak vagyunk, és nagyon fontos, hogy az ember
egyenrangú legyen a párjával. Ettől még nem vagyunk egyformák.
Csomó dologban különbözünk: másképp neveltek minket,
másféle zenéket hallgatunk...
Én úgy nőttem fel, hogy sok rapet, sok Jay-Z-t hallgattam,
szóval a kedvenc számaim fegyveres drogdílerekről szólnak,
akik megteszik, amit meg kell tenniük a túlélés érdekében.
A pasim pedig úgy nőtt fel, hogy Björköt hallgatott.
Meg Joanna Newsont.
Az ő kedvenc számai arról szólnak, hogy egy veréb abortuszra megy.
Szóval különbözünk egymástól, de szerintem egyenrangúak vagyunk,
és ez fontos.
Fontos, hogy a partnerek egyenrangúak legyenek.
Másképp nem megy.
Mert ha mázlistának érzed magad, az azt jelenti, hogy megcsal a párod.
Ha pedig tudod, hogy a párod a mázlista,
akkor mindig kifelé tekintgetsz a kapcsolatodból.
Egyenrangúnak kell lennetek. Mi azok vagyunk a pasimmal.
Én gazdag vagyok, ő pedig fehér, szóval egyenrangúak vagyunk.
Egálban vagyunk. Totál egálban.
Mégis folyton hozzá mérem magam.
Ha pozitív irányban változtat az életén,
úgy érzem, mintha engem vádolna a dologgal.
Mondjuk, ha hamarabb kel fel nálam,
lusta dögnek érzem magam.
Ha... Elmondom a legjobb példát, ami eszembe jutott.
Vettünk egy gofrisütőt a Williams-Sonomában,
mert imádom a gofrit. Imádom a Gofri Napot.
Előtte való este izgatottan
megkérdezem a pasimat, készít-e másnap gofrit,
mire ő, hogy persze...
Kialszom magam, és olyan boldogan ébredek, mintha karácsony lenne.
Lemegyünk a konyhába, a pasim elkészíti a gofrit,
amit aztán totál másképp fogyasztunk el.
Én szeretem apró darabkákra tépkedni,
építek a darabkákból egy hegyet, egy kis gofrihegyet,
aztán megolvasztok egy nagy adag Kerrygold vajat,
- és totál eláztatom vele a gofrit. - Igen!
Aztán fogom a lehető legolcsóbb szirupot...
Semmi organikus juharszirup, vagy más baromság!
A leggagyibbat.
Azt szeretem.
Alaposan meglocsolom vele a gofrit,
aztán beteszem a tányért a mikróba 14 másodpercre,
hogy összeérjen az egész, bugyborékoljon egy kicsit,
aztán leülök vele az asztalhoz. Én így szeretem a gofrit.
A pasim viszont egy adag crème fraiche-sel
és valami bogyós gyümölccsel eszi a gofrit. Na már most...
ez elvileg nem nagy ügy.
Kit érdekel? Másképp esszük a gofrit.
De elkezdem összehasonlítgatni a dolgokat. Ott ülök az asztalnál,
nézem, ahogy a gofrim csillog a fényben...
Átnézek az asztal túloldalra, a pasimra meg a gofrijára,
aztán az enyémre, aztán megint az övére,
aztán az enyémre, és aztán kiakadok:
„Szóval csak egy szexi fekát látsz bennem?
Csak ennyit látsz bennem: egy magas koleszterinszintű niggert,
amilyen az apám meg az ő apja is volt.” A pasim nem tett semmit! Csak reggelizünk!
De mindig összehasonlítom magam vele.
Bármiről legyen is szó, folyton ezt csinálom.
Az a kérdés, hogy hogyan működünk.
Fontos, hogy hogyan kommunikálunk egymással,
és mostanában kezdem megtanulni, hogyan kezeljem a dühömet egy párkapcsolatban.
Mert érzékeny ember vagyok, és folyton megbántódom valamin.
Folyton.
A pasim hangneméből néha egyszerűen érezni,
hogy még soha senki nem verte szájon.
Tudjátok, mire gondolok, nem? Arra, ahogy beszél az emberrel.
Néha ilyen passzív-agresszív,
ami nem más, mint erőszak, fehér ember módjára.
És nem üthetem meg!
A meleg kapcsolatok nem így működnek. Pedig ezt hittem!
Azt hittem, ha megharagszom rá, férfiasan bunyózunk egyet.
Nem hívjuk a zsarukat! És aki felborul, az kér bocsánatot a másiktól.
De nem, nem így működik a dolog. Ki kell fejeznem az érzéseimet.
El kell mondanom neki, ha megbánt valamivel.
Ami nagyon nehezen megy nekem,
mert ez végtelenül homokos dolog.
Félre ne értsétek, napestig szopnám a farkát.
De nem fogom elmondani neki, hogy megbántott.
Basszus, hát férfi vagyok!
Pedig szeretném. Tudom, hogy... Szeretném, ha képes lennék elmondani Michaelnek,
ha megbánt valamivel, mert ez lenne a helyes.
De sajnos
nagyon jó vagyok abban, hogy eltitkoljam az érzéseimet a kedvesem elől.
És ha az ember nagyon jó valamiben, azt a dolgot használja mankóként.
És az ember lehet jó ebben.
Ez egy játék, bár csak az egyikőtök tudja, hogy ezt játsszátok.
A játék célja pedig az, hogy a kedvesed megkérdezze, mi a baj,
anélkül, hogy valaha közölnéd vele, hogy bármi bajod van.
A következőképp működik: először is, nem láthatja rajtad, hogy dühös vagy.
Különben vesztettél. Nem láthatja rajtad.
Mert akkor látná, hogy fontos számodra, és mindenki tudja,
hogy a párkapcsolatokban az irányít, aki le se szarja a másikat.
Tehát ne tűnj dühösnek!
Az a lényeg, hogy elfoglaltnak tűnj.
Komolyan, mintha mondjuk,
valami komoly egyenletet kellene megoldanod fejben,
ami túl bonyolult ahhoz, hogy a párod megértse.
Érted, ne szólj egy szót se,
csak gondolkodj! „Nos, ha kettő meg három az öt...”
Először persze észre se fogja venni a dolgot.
Nem fogja megkérdezni, mi bajod van.
Valami baromságot fog csak kérdezni, mondjuk, hogy mit kérsz vacsorára.
És ez komolyan fel fogja baszni az agyadat.
Ez annyit tesz, hogy rá kell kapcsolnod.
Meg kell tagadnod tőle a szeretetet.
Totálisan. Ne mutasd ki, hogy szereted,
de tanúsíts szeretetet mindenki más iránt, a lényeg, hogy a párod is lássa.
És ha senki nincs a közelben, dédelgesd a kutyát!
Hemperegj vele a földön, hogy:
„Na, kit szeretek én?
Ki az én kedvencem?”
És ne nevess! Ne nevess!
Csak ha a párod kiment a szobából, akkor viszont jó hangosan!
Erre remélhetőleg visszajön megkérdezni, mi olyan vicces,
mire te: „Semmi.”
És végül, néha több nap elteltével,
meg fogja kérdezni, hogy mi a baj.
Őszinte leszek: a pasimnak néha annyi ideig tart,
mire eljut idáig,
hogy addigra totál felhúzom magam, és azt felelem: „Micsoda?
Nincs semmi baj, kicsim.
Veled minden oké?”
Mert néha gázlánggal világítom be az otthonunkat.
Szeretnék jobb ember lenni. Muszáj jobbá válnom.
Szeretnék érettebben viselkedni a kapcsolatunkban.
Szeretném kifejezni az érzéseimet, szeretnék nyílt és őszinte lenni.
Tudom, hogy ez nagyon fontos egy párkapcsolatban.
Különösen a mi párkapcsolatunkban,
mert nyitott kapcsolatban élünk.
Az ő ötlete volt!
Az én ötletem az volt, hogy megcsalom,
hogy lesz egy titkos életem,
ami akkora súllyal nehezedik a lelkemre, hogy akárhányszor hazaérek,
mindig sokáig ücsörgök némán a kocsiban, ahogy azt apám tette.
Nem akartam nyitott kapcsolatot. Félek, hogy megszólnak az emberek,
most is érzem, miket gondoltok itt páran:
„Mégis mi az a nyitott kapcsolat, és mire jó?
Ha tényleg szeretsz valakit,
nem elég, ha csak azzal az egy emberrel fekszel le?”
A válasz: nem. Folyton meg akarok dugni mindenkit.
Komolyan. Akárhányszor belépek valahova,
rögtön elindul a fejemben a gondolat, hogy: „Ha ránk zárnák az ajtót...
kit dugnék meg először?” Rögtön listát készítek.
És megvan hozzá az állóképességem. Nagyon érzéki ember vagyok,
és ezt lassanként el is fogadom.
Nem élhetek úgy, hogy elfojtom a szexualitásomat.
Nem színlelhetem, hogy csak egy emberrel akarok kefélni,
ez a heterók hazugsága.
Mind ezt hazudjátok, folyton ezt látom.
A múltkor együtt vacsoráztam egy barátommal és a feleségével,
mindenféle színésznőkről beszélgettünk, és szóba került Sydney Sweeney,
ez a csinos színésznő, és valaki megkérdezte a hetero barátomat,
mi a véleménye róla, ő pedig hazudott...
azt a szót használva, amit a hetero pasik csakis csajok jelenlétében használnak.
Azt mondta: „Ó, Sydney? Vonzó nő.”
Igen, így mondta, felment a hangja egy oktávval.
„Vonzó nő.
Van szeme, orra és szája.”
Én meg, hogy: „Vonzónak tartod,
vagy szeretnél csontig benyalni az izzadt seggébe?” Most akkor melyik?
Értem én: nehéz ennyire őszintének lenni.
Egy nyitott kapcsolatban nagyon őszintének kell lenned,
ami jó dolog tud lenni.
Gyönyörű tud lenni, ha ilyen nyílt és őszinte vagy valakivel,
de néha nagyon nehéz tudatni azzal, akit szeretsz,
hogy le akarsz feküdni valaki mással. Ez nagyon nehéz tud lenni.
Mert ez annyit tesz, hogy mondjuk, egy nyugis kedd este,
amikor a pasim bekuckózik egy jó könyvvel,
meg egy Le Labo illatgyertyával és közben valami szobakoncertet hallgat,
megzavarom ezt a békés jelenetet azzal, hogy ránézek, és azt mondom:
„Figyelj csak! Ahelyett, hogy veled tölteném az estét,
inkább megyek, és szájbakúrom azt a 23 éves srácot.
Vacsorára itthon leszek.” Ez nem egyszerű.
Látjátok, ti is hogyan reagáltatok a dologra!
Mire utal ez? Mit jelent ez?
Mindenki azt hiszi, akkor szokás nyitni,
amikor megunod a szexet a pároddal.
De ez nem igaz, rám nem.
Nekem igazából új dolog az, hogy szerelmesen szexeljek valakivel.
Nagyon új dolog.
A pasim az első, akivel úgy dugok, hogy tisztelem is őt.
Bocs, nem tudtam, hogy ennek így kellene mennie.
Tényleg nagyon tisztelem, és szenvedélyesen szeretkezünk.
Abszolút biztonságban érzem magam a karjában.
Imádok szexelni vele, imádom, ahogy kapcsolódunk egymáshoz.
Egymás szemébe nézünk: hol az egyikbe, hol a másikba, értitek.
Ti is szoktátok ezt? Bal szem, jobb szem?
Kefélés közben, hol az egyikbe, hol a másikba, ami nagyon mély dolog.
A pasim az én Claire Huxtable-öm. Tudjátok...
Hé, a sorozat senkit nem erőszakolt meg! A lényeg...
A lényeg az, hogy a Cosbyn nőttem fel,
és Cliff és Clair párosa fontos volt számomra.
Ez a két ember mélyen tisztelte egymást.
Komoly szakmájuk volt, és szerették egymást
közösen nevelték a gyerekeiket.
És én is így tekintek a pasimra: vele akarok családot alapítani,
és imádom, hogy jelentőségteljes módon szeretkezünk.
De... néha...
vágyom...
egy kurvára, akit csak használok.
Csak én vagyok így ezzel? Oké, legyen!
Kell egy idegen, akit a neten szedek össze,
és aki azt akarja, hogy uraljam őt.
Valaki, akit abszolút nem tisztelek. Ő se tisztel engem.
Valaki, aki ha átjön és kér egy üveg vizet,
csak a műanyagpalackos szart kapja.
Az üveges víz az enyém és a kedvesemé,
ő meg megkaphatja a gyűrött pillepalackos szart.
Valaki, akivel még csak nem is a normál hangomon beszélek,
hanem pár oktávval mélyebben, hogy: „Na, mi a pálya?”
Hogy dominánsabb legyek. Aki azt akarja, hogy uraljam.
Azt akarja, hogy fojtogassam. Azt imádom.
Tudod, miről beszélek?
Volt már olyan, hogy kis híján túlzásba vitted a dolgot?
Tudod, miről beszélek?
Amikor az illető elkezd remegni meg köhögni... Imádom!
Imádok beleköpni a partnerem szájába.
Te is szoktál? Tudod, miről beszélek?
És nem finomkodva,
hanem ahogy a madarak etetik a fiókáikat,
nagyot, szinte rasszista módon,
egy nagy adag, mélyről jövő csulát.
Köpsz egyet,
de elhibázod a száját, és az egész a szemébe megy.
Elég magas vagyok, és amikor hátulról kúrok valakit,
szeretek így előre lépni bal lábbal,
szeretek rátaposni a pasi arcára,
szeretem beletolni az arcába a mocskos Nike zoknimat,
és közben olyanokat mondani, hogy: „Élvezed, mi?
Igen, kapd csak be! Nyisd ki a szád! Nyisd nagyra apucinak!”
De Claire Huxtable-lel nem akarok ilyesmit csinálni.
Mégiscsak selyempizsama van rajta, ráadásul ügyvéd is...
Reggel munkába kell mennie.
A nyitott kapcsolat
azt jelenti, hogy a pasim is megdughat másokat.
Őszinte leszek: ez nem jön be nekem.
A legkevésbé sem. Részemről oké a dolog,
de részéről nagyon nem jön be.
Mert el kell mondanunk egymásnak, miket csináltunk,
és nem jó arra gondolni, hogy valaki az arcába tolja a mocskos zokniját.
És nagyon érzékletesen írja le a dolgokat.
Néha olyan szavakat használ, amiket nem tudok kiverni a fejemből.
Amikor a legutóbb lefeküdt valakivel,
azt mondta, a fickónak kifejezetten súlyos farka volt.
Mi van? Ilyesmit ritkán hall az ember.
„Súlyos farka volt?”
Azóta rá se bírok nézni a szemeteszsákokra.
Értitek: „Súlyos farka volt”?
Nem szeretem, ha nélkülem szexel.
Még az is jobban bejön, ha kukkolom.
Várjunk csak! Tudjátok, mi a kukkolás?
Amikor végignézed, ahogy valaki megdugja azt,
akit szeretsz. És mostanában bejön nekem a dolog.
Tudjátok, miért? Azért, mert ha a pasimnak
jó szexben van része valakivel, aki nem én vagyok,
szeretnék én is az emlék része lenni.
Ennyi.
Hogy ha később visszagondol a dologra,
azt mondhassam: „Nem, nem! Emlékszel? Ott vertem a farkam a sarokban.
Ne feledkezz meg rólam!”
Elmondom, mi a legszebb a párkapcsolatokban.
Ez egy gyönyörű dolog. Nem is tudtam, hogy szükségem van rá,
de fontos nekem a dolog.
Imádom, hogy van valaki, aki beszél helyettem az anyámmal.
Ez fontos, ez egy cheat-kód.
Mert minden ember életében elérkezik az a pillanat,
amikor rájön, hogy az anyja nem normális.
Így van, a te anyád is őrült. Az életútja...
Kezdetben felelősségteljes nő, aki szendvicset készít neked,
de aztán korlátokat nem ismerő, szószátyár asszony lesz,
akit mindenki próbál messze elkerülni.
Ez lesz az anyákból. A te anyád is őrült.
Tudom, páran úgy vannak vele, hogy:
„Nem rólam beszél. Az én anyám nem őrült, ő tök jó fej.”
De ez csak azt jelenti, hogy anyád alkoholista.
Nem jó fej. Őrült és felelőtlen.
A te anyád is őrült. Ezért találták ki a csoportos családi csevegést.
Az a lényege, hogy az ember a testvéreivel felváltva
reagáljon a szarságokra, amiket ez az őrült nő küldözget.
A fura, ismeretlen gyerekekről készült fotókra,
meg a szomszéd karácsonyi fényjátékára. A te anyád is kurvára őrült!
Vagy őrült, vagy már nem él, de őrült volt.
Ez a két opció van. Minden anya megőrül. És kinek a hibája ez?
Nem tudom. Valószínűleg az apáké.
Az apák elcsöndesednek.
Évről évre egyre kevesebbet beszélnek.
Az én apám már csak csöndben üldögél a sarokban,
és csak néha nyög be valami baromságot, mondjuk, hogy:
„Mintha nem is vasárnap lenne.”
Én meg, hogy: „Már elnézést, uram, de mi a faszról beszél?
Vasárnap van.”
Az apák elcsöndesednek, az anyák pedig megőrülnek.
Minden anya megőrül, és rákattan valamire.
Nem tudnak mit kezdeni az anyaenergiáikkal,
és totál rákattannak valamire.
Ha mázlid van, anyád egyszer csak elkezd kertészkedni.
Gratulálok, kifogtál egyet a jobbak közül!
De valószínűbb, hogy belép a QAnonba.
Vagy, mint az én esetemben, vallási megszállott lesz.
Anyám odavan Jézusért.
Gyerekkoromban is jártunk templomba, de ez más.
Valami megváltozott benne.
Értitek, imádja Jézust. Imádja.
Hordja a promóciós cuccait,
és folyton a csávó dalszövegeiből idéz.
Jézus a kedvenc rappere, alig várja, hogy újra eljöjjön közénk.
Erre van rápörögve, alig várja Jézus második eljövetelét.
Hiába mondogatom neki, hogy: „Figyelj, ismerek egy csomó celebet,
és egyik sem lóg együtt a rajongóival.”
Muszáj megmondanom neki,
hogy: „Figyelj, amikor Jézus újra eljön, nem fog kefélni veled.”
Jézus parázni fog anyámtól.
Úgy fogja kezelni, mint azt a nőt, aki kinyírta Selenát.
Egy kilométeres távolságot fog tartani tőle.
Néha...
úgy érzem, mintha harcolnék Istennel...
anyám lelkéért.
És nem tudom, ki áll nyerésre.
Mert minden szarért én fizetek,
anyám mégis Jézusnak mond köszönetet.
És ez felbassza az agyamat.
Komolyan. Mintha valami NBA-s kosaras lennék,
én vagyok a kenyérkereső a családban. Mindenki rajta van az Instacartomon.
Mindenkinek én fizetem a kajáját.
És őszinte leszek,
kezdek olyan lenni, mint a republikánusok Reagan idejében. Egy kicsit.
Egy kicsit. Látom, mennyi pénzt költenek kajára.
Nem küldhetnék nekik egyszerűen egy guriga sajtot
meg egy zsák rizst, mint a 80-as években? Muszáj ezeknek a niggereknek húst enniük?
Nem értitek a helyzetet.
Lett egy tévéműsorom, és varázslatos módon az összes nigger hirtelen nyugdíjba ment.
És nem kapom meg az engem megillető tiszteletet.
Tényleg nem. Tényleg...
Szerintem ki kellene tenniük a fényképemet az ajtó mellé.
A lakásom irányába fordulva kellene imádkozniuk,
naponta ötször. Komolyan így gondolom.
És tiszteletreméltó Jerrod Carmichaelnek kellene szólítaniuk engem,
mintha én lennék Elijah Muhammad.
Azt akarom, hogy magasztaljanak, de hiába, és ez nem egyszerű nekem.
Néha nehéz velük lennem.
Értitek?
Nehéz a családtagjaimmal lennem, mert...
ilyenkor nem lehetek önmagam, mert a valódi énem sértő számukra.
És nem hajlandóak pszichológushoz járni,
szóval kurvára fogalmuk sincs arról, kik is ők.
Igazából az a gond, hogy én meleg vagyok, ezek a niggerek meg nem olvasnak.
Néha eltöltök velük egy kis időt.
Nemrég egy hetet töltöttem Észak-Karolinában...
Ha lemegyek oda, akkor... Egy hétnél többet nem bír ki a lelkem.
És a végén már Unózunk.
Értitek, ilyen szarokat azzal játszik az ember, akivel nincs túl jóban.
Ha a valódi barátaim egyike akarna Unózni,
elküldeném a picsába.
De anyámmal játszom, hogy elüssük valahogy az időt.
Szombat este érkeztem meg, és anyám megkérdezte,
elmegyek-e vele templomba másnap.
És beleegyeztem, azt mondtam, persze.
Ami hiba volt, ezt ti is tudjátok.
Hiba volt. Vannak bizonyos dolgok, amiket ki kellene hagynom,
és a templomba járás is ilyesmi.
Nem egyszerű számomra a dolog.
Megesett már veled, hogy te voltál a legokosabb ember valahol?
Na, velem ez van a templomban. Volt már, hogy körülnéztetek valahol,
és brutálisan sötét, lesajnáló dolgok jártak a fejetekben?
Elnézem a templomba járó nőket, a világos ruhájukban
meg a nagy kalapjukkal, és az jár a fejemben:
„Ó, ti szegény, szerencsétlen balfaszok!”
Ha rájössz, hogy a gyülekezet egy piramisjáték,
nehéz megfeledkezni a dologról. Én tudom, hogy az, anyám viszont nem tudja.
Szóval ott ültem mellette,
és elérkezett az adománygyűjtés ideje. Az anyám kedvence.
Ilyen kis borítékokba kell tenniük a pénzt.
Így megy ez a templomban: mintha rejtegetni kellene a pénzt Isten elől.
Egy kis képmutatás Jézusnak. Aztán jött a lelkész,
és mondott valami totál... valamit, ami szerintem totál őrület.
Felment a szószékre, és azt mondta...
„Jól van, elő a borítékokkal,
mert Isten így szólt hozzám...” Hohó!
Ezt azért elég nehéz lenne bizonyítani, haver! Isten szólt hozzád?
De ezt mondta. Azt mondta. „Isten így szólt hozzám:
a ma elvetett mag...”
Ezt mondta: „A ma elvetett mag.”
„Isten így szólt hozzám: a ma elvetett mag a tízszeresét fialja majd péntekre.”
Ezt mondta, hogy péntekre.
Én meg ott ülök, próbálok nem röhögni, merthogy komolyan?
Mintha Isten tényleg belesuttogna
egy 80 éves észak-karolinai nigger fülébe.
Mintha Istennek szerencsejáték- vállalata lenne.
Vagy hogy: „Gyorsan megpörgetem a pénzt, ne parázz rajta!
Akármennyit adnak, péntekre meglesz a haszon,
ne aggódj!” És szerintem ez őrület.
Aztán anyámra néztem: láttam, ahogy előveszi a pénztárcáját,
és kivesz belőle egy húszast... az én pénzemből!
Néztem, ahogy borítékba teszi a pénzt, a borítékot meg rárakja a tálcára,
amit aztán soha többé nem látunk.
És ott ülök... Volt már, hogy úgy néztétek a szüleiteket, hogy: „Komolyan?”
Értitek, hogy: „A te spermád meg a te petesejted?
Ebből én? Hogyan?”
És még majd’ egy hetet kellett ezekkel az emberekkel töltenem.
Igazából nem azért járok Észak-Karolinába, hogy meglátogassam a szüleimet,
hanem mert a testvéremnek van öt gyereke, akiket imádok,
bár tény, hogy nem mindegyiket egyformán.
Nem mindet szeretem ugyanannyira, megvan a kedvencem.
Oké, elmondom a sorrendet. Az utolsó helyezettek...
A két legidősebb áll az utolsó helyen. Szerintem nagyon menők,
és szeretném, ha ők is menőnek tartanának, de szerintem nem tartanak annak.
Néha kiposztolják mindenféle hírességek fényképeit,
olyan eseményekről, amiken én is jelen voltam, és ez rosszul esik.
„Ha a meleg nagybátyádról nem posztolsz, akkor...”
Szóval nem ők a kedvenceim, hanem az unokahúgom, Lorden.
Imádom Lordent. Nyolcéves,
nagyon okos és nagyon vicces.
Nagyon karizmatikus. Imádok vele lenni.
Elvittem a játszótérre, elvoltunk a parkban,
felültünk a hintákra meg a körhintára,
és Lorden szerette volna, ha lecsúszok vele a csúszdán.
Megfogta a kezemet, felvitt a csúszda tetejére,
és leültünk. Odaült mellém.
Mielőtt lecsúsztunk volna, megérintette a fejemet, és azt mondta:
„Rod bácsi...
Tetszik a hajad.
Jó puha.”
Mire én:
„Ígérem, soha életedben nem lesznek anyagi gondjaid.”
És ezt komolyan is gondolom. Tényleg. Tudjátok, honnan tudom?
Amikor elindultunk vissza a kocsihoz,
át kellett kelnünk egy forgalmas úton,
és Lorden majdnem kirohant egy busz elé.
Én meg abban a pillanatban rájöttem, hogy ha szükség lett volna rá,
félrelöktem volna a busz útjából,
hogy inkább engem üssenek el, mert annyira szeretem.
Megtettem volna a dolgot,
annak ellenére, hogy ez szörnyű pénzügyi döntés lett volna a család szempontjából.
Őszinte leszek: ezzel az erővel az egész családomat
kilökhettem volna a busz elé.
Nem akarom beárazni Lorden életét, mert még csak nyolcéves,
és előtte az élet, de hozzám hasonló ember azért nagyon ritkán akad.
Roppant valószínűtlen, hogy két ilyen személy legyen egy családban.
Szóval...
Azt akarom, hogy Lorden életben maradjon, de jártatok már gyerek temetésén?
Nem olyan szomorú dolog, mint hinnétek.
A legtöbb ember csak feltételes módban beszél, mondjuk, hogy:
„Egy nap elnöknek is megválaszthatták volna."
Én meg, hogy: „Ja, persze, ha csak faszságokat beszélünk, miért ne?”
És amíg én élek, akár Hawaiira is elutazhatunk gyászolni.
Mindenesetre Lorden életben van. Mind életben vagyunk.
És nagyon jó volt az a hét. Nagyon jó volt az a hét Lordennel.
Rájöttem közben, milyen kicsinyes és ostoba voltam,
amikor azt akartam, hogy magasztaljon a családom. Értitek?
Tényleg, egyszerűen csak megnyíltam.
És...
Nem is tudom, egyszerűen rájöttem, hogy gondoskodhatok a családomról,
és ez jó dolog.
Mielőtt visszajöttem volna New Yorkba, hogy meleg legyek, támadt egy ötletem.
Megálltam...
Megálltam egy bankautomatánál, kivettem pár ezer dollárt,
és gondoltam, elrejtem a pénzt anyám egyik fiókjába.
Elfogadtam, hogy én vagyok a húsvéti nyuszi.
Gondoltam, elrejtem a pénzt anyám zoknijai közé,
és szinte láttam, milyen arcot vág majd, amikor megtalálja.
Arra gondoltam, milyen izgatott lesz majd, amikor meglátja.
És amikor betettem a pénzt a fiókba,
rádöbbentem valamire.
Megint hallottam, ahogy a lelkész azt mondja:
„A ma elvetett mag”, és rájöttem, hogy Isten áll nyerésre.
Komolyan.
Hazamenni...
Durva, hogy még mindig Észak-Karolinát nevezem az otthonomnak, mi?
Hazamenni nem egyszerű, mert...
A szüleim még mindig abban a házban élnek, amelyben felnőttem.
És amikor ott vagyok...
Olyan az a ház, mint valami időkapszula, mintha...
Mindig eszembe jut, milyen keményen küzdöttem azért, hogy hetero legyek.
Egy kiskölyök voltam, aki nagyon-nagyon igyekezett, hogy hetero legyen,
csak egy kis tinédzser.
Ott vannak a gyerekkori ruháim, a Rocawear cuccok...
a Girbaud-k meg a Sean Johnok, amikkel próbáltam menő lenni.
Láttam azt a helyet is,
ahol régebben a számítógép volt a nappaliban.
Emlékszem, amikor kiskamasz voltam,
és korábban hazaértem a suliból, mint a szüleim a munkából,
és volt úgy 15-20 percem,
mindig fogtam anyám Bibliáját, amit a nappaliban tartott,
és eldugtam az egyik fiókba.
Anyámnak volt egy Lábnyomok a homokban posztere is,
azt a fal felé fordítottam, hogy Jézus ne lásson engem,
aztán felmentem a BiszexLatinók.comra...
És kivertem a farkam, de értitek, ennyire próbáltam hetero lenni.
De aztán! Kivettem a fiókból a Bibliát,
és visszafordítottam a posztert, hogy Jézus mindent lásson,
és kényszerítettem magam, hogy hetero pornóra is kiverjem,
mert tudtam, hogy Isten imádja a puncit.
Értitek, hogy: „Most büszke vagy rám, mi? Idenézz, Uram!
Lányokra élvezek!” Tényleg nagyon igyekeztem hetero lenni,
ami nem volt egyszerű.
A legnagyobb kihívással 2000 januárjában találkoztam,
amikor D’Angelo...
megjelentette az Untitled (How Does It Feel) klipjét.
Történelmi pillanat volt. Vannak,
akik nem tudják, miről beszélek, de ne aggódjatok,
örömmel elmondom, miért volt fontos ez.
D’Angelo egy virginiai neo-soul zenész, és 2000-ben
ő volt a világ legszexibb férfija.
Annyira szexi volt, hogy az konkrétan tönkretette az életét.
Annyira szexi volt, hogy nem is tűnt fel az embernek, hogy csak 170 centi.
Egyszerűen nem számított a magassága.
És készített egy klipet, ami egy az egyben a testéről szólt.
Egy az egyben arról a tökéletes testéről.
Gyönyörűen izmolt teste volt. Láttam Michelangelo Dávidját...
Nem rossz.
De ne utazzatok el Firenzébe, inkább nézzétek meg ezt a klipet,
ami egyébként egy üres, fekete térben játszódik.
Csak D’Angelo teste számít.
Egyetlen vágás sincs benne, a kamera lassan mozogva mutatja a testét,
a hajától kezdve.
Tökéletes afrofonatai voltak,
látszott rajtuk, hogy van egy fekete csaj, aki nagyon szereti őt.
Aztán azt a gyönyörű arcát mutatja a kamera, a gyönyörű szemét,
a kecskeszakállát,
ahogy körülöleli azt a gyönyörű, telt ajkát.
És D’Angelo végig mosolyog,
és énekel és mosolyog, és van ez a kis hézag a fogai között.
Pár alsó foga kicsit csálén áll,
de ez is szexi,
mintha túl férfias lenne ahhoz, hogy fogorvoshoz járjon.
Aztán a kamera végigmegy a nyakán, egyre lejjebb,
és D’Angelo izzadni kezd.
Emlékszem, a nyakán kidagadt egy ér, és volt egy tetoválása is.
Aztán a mellkasát látjuk,
emlékszem, milyen izzadt volt a mellkasa, emlékszem minden izzadságcseppre,
ahogy végiggördültek a gyönyörű, párnaszerű mellizmán,
az imádnivaló csoki-mellbimbóin,
meg végig a karján, ami olyan volt, mint a jamgyökér.
Az egész karja izzadt volt, és az izzadtság elkeveredett
a dezodorával,
és egy habos, fehér izzadtságcsepp
végiggördült a hasán, amin nem is hat kocka volt, hanem vagy nyolc,
és ahogy énekelt, minden egyes izom megfeszült rajta.
Mintha egy tálca süti lett volna. Gyönyörű volt.
És volt az keskeny kis csík a V-izma közepén...
Meg kell értenetek, hogy 2000-et írtunk.
D’Angelo előtt soha egyikünk sem látott még V-izmot.
És a V olyan izom, amire nem lehet gyúrni.
Az csak a keféléstől izmosodik meg, azt ki kell érdemelni.
És D’Angelónak gyönyörű gecicsatornái voltak.
És az egész klip...
Még csak nem is egy helyben állt. Csillogott a fényben,
és lassan forgott, mint egy grillcsirke.
Egyik oldalról a másikra.
És amikor lement a klip...
Tudnotok kell, hogy a családunk mindig együtt tévézett.
Szóval ott ültem, és ott volt kábé mindenki, akit ismertem,
és ez tipikusan egy olyan klip, amire muszáj reagálni valamit.
Értitek, mindenkinek muszáj volt mondania valamit.
Én meg, melegségemet titkoló srácként, nem tudtam, mit reagáljak.
Nem tudtam, mit mondjak.
Úgy akartam reagálni, ahogy a csajok:
oda akartam menni a tévéhez, hogy lassan végigsimítsam a képernyőt.
Mintha beszélőn lennék a börtönben, szép lassan...
De nem lehetett. Erősnek kellett lennem, férfinak kellett lennem.
Szóval a végén megismételtem valami maszkulin baromságot,
amit a bátyámtól hallottam,
hogy: „A zene rendben volt, de ez azért túlzás.”
Valami baromságot, amit nem gondoltam komolyan.
De próbálkoztam, mert heterónak neveltek.
És akit heterónak nevelnek, az tudja, hogy csak egyetlen szabály van:
„Ne legyél homokos!”
Én megszegtem ezt az egyetlen szabályt,
az egyetlenegy szabályt. „Ne légy homokos!” És tényleg igyekeztem.
Sokáig hazudtam magamnak arról, hogy ki vagyok.
Volt például egy bizarr időszakom, úgy 2013-14 környékén,
amikor volt egy tévéműsorom,
A Carmichael show,
amiben heterónak mutatkoztam, értitek, Jordanst hordtam,
és próbáltam mindenkit félrevezetni. Reflektorfényben voltam,
abszolút nyilvános volt az életem.
És ugyanebben az időben jött ki a Grindr is.
Szóval, összejöttem mindenféle srácokkal...
Ami őrület volt, mert ismert figurának számítottam, és közben
volt ez a titkos magánéletem is,
és próbáltam ezt a két világot teljesen elkülöníteni egymástól.
És ettől nagyon paráztam.
És mivel féltem, nagyon erkölcstelen dolgokat is tettem.
Mások fotóit küldtem el a pasiknak a sajátjaim helyett.
Igen, tudom, és szégyellem a dolgot.
Az ember nem csinálhat ilyesmit.
És nem is éreztem bűnösnek magam,
mert a bűnösök mindig feloldozzák magukat a bűnük alól.
Szóval tudtam, hogy rossz, amit teszek, de úgy gondoltam, hogy...
konkrétan jobban nézek ki, mint az arc, akinek a képét elküldtem,
tehát mindenkit kellemes meglepetés ér majd.
Gondoltam, amikor meglát a pasi, először dühös lesz,
de hamar eljut majd oda, hogy: „Oké, megtréfáltál!”
De emlékszem, egyszer, amikor New Yorkban jártam...
Mindig a Lower East Side-on szálltam meg, a Boweryben,
méghozzá nagyon alantas indokból:
nem a szobaszervíz miatt,
hanem azért, mert ott nem kellett kulcskártya a lifthez.
Tudom, szép kis indok.
De ha feljött valaki a szobámba éjszaka,
nem kellett lebuktatnom magam azzal, hogy leszóljak a recepcióra,
és hazudjak valamit.
„Meglátogat az egyik üzlettársam, kérem, küldje fel a lifttel!”
Ehhez nem volt kedvem. Szóval ott voltam a Boweryben,
valamikor szombat éjjel, vasárnap hajnalban,
Grindreztem és a Saturday Night Live-ot néztem,
és próbáltam találni valakit, aki feljönne hozzám.
Leginkább fehér pasikkal cseteltem,
mert úgy gondoltam, a fehérek kevésbé ismerik a munkáimat,
nem tudják, ki vagyok, szóval így nem kockáztatok.
És volt a közelben egy fehér srác,
aki épp távozni készült valami klubból. Liamnek hívták.
Üzengettünk egymásnak, a szokásos Grinderes dolgokat:
„Neked mi jön be? A Boweryben vagyok, ugorj fel hozzám!”
Ilyesmiket. És Liam feljött hozzám, hogy leszopjon...
Bocs, hogy ilyen nyíltan fogalmazok.
Azért így mondom, mert ez az egyetlen jó dolog abban,
ha meleg az ember: totál őszinték lehetünk,
amikor áthívunk magunkhoz valakit.
Nem kell hazudnunk, mint a heteróknak.
Nektek, hetero pasiknak olyan üzeneteket kell írnotok, hogy:
„Van kedved átjönni jégkrémet enni?” Vagy: „Lesz egy jó műsor a tévében”,
pedig igazából egy szopásra vágytok, de ezt nem mondhatjátok ki.
Szóval, Liam jött, hogy leszopjon, én meg felvettem a „titkos meleg” cuccaimat:
kosaras nadrágot, atlétát meg hajhálót,
és átkapcsoltam a tévét az SNL-ről az ESPN-re, mert azt szeretem nézni,
miközben leszopnak.
Kopogtak, kinyitottam az ajtót,
ott állt Liam: fehér srác, úgy 175 magas, kicsit felnyírt hajjal,
narancssárga bélésű fehér dzsekiben, vape-pel a kezében.
Kifújt egy adag füstöt, és amikor kitisztult a levegő,
feltette a legijesztőbb kérdést, amit egy rejtőzködő melegnek fel lehet tenni.
Azt kérdezte...
„Nem ismerlek én téged?”
Megállt a szívem,
és feltettem magamnak az egyetlen épeszű kérdést, ami ott és akkor eszembe jutott:
„Vajon meg kell majd gyilkolnom ezt a fehér srácot?”
Régóta laktam a hotelben, tudtam, mikor viszik el a szemetet,
szóval gondoltam, megúszhatom a dolgot.
De azért leszopattam magam. Ez a durva abban, ha férfi az ember:
ha beindulsz, az minden veszélyt felülír.
A háborúzó férfiak is folyton leszopatják magukat.
Szóval végigcsináltam a dolgot, de ez volt életem
leggyanakvóbb szopása.
Liam egész végig, ahogy ott térdelt,
végig fölfelé nézett, próbált rájönni arra, hogy ki vagyok.
Hol a jobb, hol a bal szemembe nézett, én meg igyekeztem élvezni a dolgot,
de közben próbáltam pofákat vágni, hogy ne ismerjen fel.
Így valahogy.
Idegtépő egy szopás volt.
Oké, Liam végzett, felállt...
felvette a dzsekijét,
elindult az ajtó felé, én meg azt hittem, megúsztam a dolgot.
De mielőtt kilépett volna az ajtón,
megfordult, és azt mondta... soha nem fogom elfelejteni a hangsúlyát.
Azt mondta:
„Rájöttem”, mire én: „Basszus!”
Aztán azt mondta: „Michael Che vagy”, én meg: „Igen,
igen, ahogy mondod.” Élőben New Yorkból, baby!
Jó, hogy már túl vagyok rajta.
Tudjátok, titkolózni nagyon stresszes.
Örülök, hogy színt vallottam. Büszke vagyok rá.
Hadd mondjam el, hogy ha titkolóztok
bármivel kapcsolatban, szerintem színt kellene vallanotok.
Ez nagyon fontos, jobban fogjátok érezni magatokat utána.
És szerintem a világ is jobb hely lesz ettől.
Van is egy elméletem, miszerint a feketék lakta környékeken 15 százalékkal
csökkenne a bűnözés, ha a niggerek is lehetnének melegek.
Ez az elméletem, még nem ellenőriztem az adatokat.
Mondjuk, nyilvános helyeken még mindig félek egy kicsit.
Valamiért rettegek attól, hogy...
hogy nyilvános helyen...
megcsókoljam a pasimat, értitek,
vagy hogy megfogjam a kezét. Ideges leszek tőle.
Mintha célkeresztet rajzolnék a hátamra. Tényleg megijedek.
De igyekszem túllépni ezen. Múlt nyáron
Párizsban voltunk, és az egyik este elmentünk vacsorázni.
Nagyon jól éreztük magunkat, nevettünk, szakét ittunk,
és úgy döntöttünk, gyalog megyünk vissza a szállodába.
Séta közben a pasim megfogta a kezemet,
én meg úgy voltam vele, hogy: „Tudod, mit?
Ne parázz, Jerrod!
Minden oké. Meleg vagy, legyél büszke a dologra!”
Szerelmes vagyok, és ezt ki is akarom mutatni.
Nem akarok félni, nem akarok titkolózni. Ki akarom mutatni.
És emlékszem, hogy megfogtam a pasim kezét,
és megcsókoltam őt,
és ez nagyon jó érzés volt.
De aztán...
Feltűnt egy régi, fehér Nissan, és lassan gurulni kezdett mellettünk.
Fekák közt nőttem fel, nem bírom, ha lassít mellettem egy jármű.
Bármilyen jármű.
A múltkor kint álltam a mólon, és odasiklott elém egy jacht,
mire én: „Mindjárt lövöldözni kezdenek!”
Nem bírom ezt. De próbáltam figyelmen kívül hagyni,
csak sétáltam, fogtam a pasim kezét,
és próbáltam büszke lenni.
Aztán az egyik fazon, mert vagy öt-hat párizsi fickó ült a kocsiban,
szóval az egyikük kiabált valamit franciául.
De tudomást se vettem róla, csak mentem tovább.
Viszont aztán az egyikük kidobott a kocsiból egy műanyagpoharat,
amiben szerintem víz volt, és totál eláztatott mindkettőnket.
A kocsi elhúzott, nekem meg eldurrant az agyam.
Az első reakcióm az olt, hogy utánuk rohanok, és megverem őket.
Nem igazán tudok verekedni, de azért bármelyik párizsit el tudnám verni.
Dühös voltam, megsértették az egómat,
amit onnan tudtam, hogy a pénz járt a fejemben.
Értitek, hogy: „Csóró gecik! Tíz ilyen kocsit is vehetnék!”
És elkezdtem baromságokat üvöltözni, hogy: „Megveszem az apádat és megkefélem!”
Ilyen faszságokat.
Dühös voltam, elengedtem a pasim kezét,
és csak motyogtam magamban, mint Joe Pesci,
hogy: „A rohadt gecik! Valaki még kurvára megfizet ezért!
Ezért még megfizettek!” Ezt mondogattam.
„Valaki még kurvára megfizet ezért!” A szállodában aztán
leültem az ágy szélére, és abban a pillanatban...
elsírtam magam.
Még soha életemben nem zokogtam úgy.
Fájt, hogy milyen igazságtalan...
milyen elcseszett dolog ez,
hogy büszke vagyok és szerelmes vagyok, ezek meg leöntenek vízzel,
hogy ez milyen igazságtalan.
Michael odajött, leült mellém,
simogatni kezdte a hátamat, én meg, hogy: „Milyen elcseszett dolog ez!
Totál igazságtalan!”
Mire Michael: „Jerrod... Ez nem fair!
Totál elcseszett dolog!” Mire Michael azt mondta: „Tudom.”
Én meg, hogy: „Miért csinálták ezt?” Erre Michael azt felelte: „Figyelj...
Hallottam, mit mondtak, és...
nem beszélek túl jól franciául, de egy kicsit azért igen, és...
nem tudom, hogy mondjam el ezt, de...
Szerintem nem azért öntöttek le minket,
mert melegek vagyunk.”
Erre abbahagytam a sírást, felnéztem,
és azt kérdeztem: „Nem?” Michael pedig azt mondta:
„Szerintem azért öntöttek le téged, mert fekete vagy.”
Mire én: „Ja... Az más.”
Annyira lekötött a homofóbia, hogy meg is feledkeztem a rasszizmusról.
NE LÉGY MELEG
A feliratot fordította: Pordán Ferenc