Downloaded from YTS.MX
Sist gang jeg var på TV, lagde jeg et realityshow.
Official YIFY movies site: YTS.MX
20. FEBRUAR 2025
Jeg hadde nylig kommet ut,
og jeg slet fortsatt med mye internalisert homofobi.
Jeg var ofte utro mot en jeg elsket høyt,
og jeg var ikke mannen jeg visste jeg kunne være.
Jeg fikk en idé om at hvis jeg dokumenterte alt
jeg skammet meg mest over og slapp det løs i verden,
kunne det hjelpe meg med å slippe løs noe av min egen skam.
Jeg var veldig stolt av showet jeg lagde.
Etter at det kom ut, sjekket jeg Twitter for å se
om det gjorde inntrykk på noen andre
som kan ha gått gjennom det samme som jeg gjorde.
Det første jeg leste var:
"Hvorfor har niggeren Jerrod en hvit guttekjæreste?"
Det var min feil. Jeg rota det til.
Jeg ble så opphengt i homofobi at jeg glemte rasisme.
Jeg vet ikke om noen av dere har blitt mobba på nettet
av en gruppe homofile svarte menn, men det er ærlig talt ikke gøy.
De var så slemme mot meg, folkens.
Jeg så for eksempel en tweet.
Noen posta et bilde av en hvit mann som holder en vaskebjørn.
Han sa: "Se, der er Jerrod og guttekjæresten hans."
Det var fryktelig og litt morsomt. Det gjorde det bare verre.
Jeg leste all den dritten. Jeg klarte ikke å overse det.
Jeg leste hvert eneste ord.
Jeg vet hva dere tenker. "Legg fra deg telefonen.
Du trenger ikke den dritten". Jeg klarte ikke.
Har dere noen gang hørt kjendiser si:
"Jeg sjekker ikke Twitter. Jeg leser ikke kommentarene."
De lyver til dere.
Alle leser hvert enkelt ord. Selv de inneslutta kjendisene.
Vil du sende en melding til Daniel Day-Lewis...
...bare tweet: "Hei, Daniel Day-Lewis. Faen ta deg."
Det kommer han til å lese.
Folk sier så mye personlig dritt om meg
og mitt liv og mitt sexliv.
Noen sa at jeg hater meg selv, at jeg hater svarte menn,
og at jeg bare roter med hvite menn, og det er ikke sant.
Jeg sier nå at det ikke er sant. Jeg har rota med mange svarte menn.
Det er bare det at min type svart mann ofte er veldig maskulin.
Av og til havner jeg i seksuelt konkurransepregede situasjoner
der ingen av oss vil gi seg.
Vi ender opp med å holde i pikkene våre som i en meksikansk duell.
Vi sier: "Kom igjen, du suger pikken min."
"Nei, du suger min pikk."
Vi teller til tre og gjør 69.
Slik holdt vi på i ukevis.
Jeg leste så mye om meg selv i ukevis at jeg var på vei i kjelleren.
Det såra meg, og jeg måtte gjøre noe.
Jeg gikk til en svart terapeut
for å finne ut av hvorfor jeg har en hvit kjæreste.
Første time kjørte jeg hardt på fra start.
Jeg sparket inn døra.
Jeg sa: "Er jeg Clarence Thomas?"
Hun sa: "Ok.
Slapp av, Jerrod. Ta av deg jakken og finn deg til rette."
Hun spurte meg hva problemet var.
Jeg sa at internett var slem mot meg.
Hun sa: "Hva sier de?"
Jeg bare leste høyt.
Noen tweeta at jeg har en hvit kjæreste
på grunn av mindreverdighetskompleks overfor hvite.
Hun ble gira.
Hun sa: "Det kan vi utforske, Jerrod.
Få høre om barndommen din.
Fortell meg om forholdet ditt til hvite folk.
Har du noen gang følt deg mindreverdig?"
Jeg tenkte på det for aller første gang.
Når jeg tenker på barndommen,
bodde det bare svarte i nabolaget mitt.
Barneskolen min virket som et eksperiment utført av NAACP.
De spilte Whitney Houstons nasjonalsang hver morgen.
Er ikke det sprøtt?
Bestemora mi jobba i kafeteriaen der.
Alle naboene mine var svarte, bortsett fra
én hvit familie som bodde i et hus
på enden av blindgata mi.
Men, og dette er sant,
alle slet med en form for mental lidelse.
Jeg sa til terapeuten min:
"Jeg tror ikke jeg har et mindreverdighetskompleks.
De første 13 årene av livet trodde jeg hvite folk var tilbakestående."
Jeg gjorde faktisk det.
Den første hvite filmen jeg så, var Forrest Gump.
Jeg bare stirra på skjermen.
"Hvordan klarer hvite folk seg i verden
når de er så tilbakestående?"
Vet dere hva som ikke føltes bra? At svarte folk var sure på meg.
Har dere opplevd det samme? Det føles ikke bra.
Ingen takler sånt.
Det føles bra når svarte folk liker deg.
Jeg gikk ned gata her om dagen,
og en svart kar bare rulla ned vinduet og sa:
"Hei, jeg ser deg."
Hvem? Meg? Ser du meg?
Jeg rettet meg opp. Vet dere hvordan jeg følte meg?
Jeg følte meg sett. Jeg elsker anerkjennelse fra svarte folk.
Misforstå meg rett. Jeg liker det fra hvite folk også.
Hvit anerkjennelse gir meg økonomisk selvtillit.
Jeg vil at svarte folk skal like meg, men én hvit dame fra HBO likte meg,
og jeg har vært mangemillionær siden, så det er annerledes.
Tusen takk. Jeg skal si det til henne.
Jeg var veldig engstelig. Jeg er en engstelig person.
Jeg har en spesiell type angst.
Jeg er mest engstelig når alt er fredelig.
Det er når det går bra at jeg er mest nervøs.
Jeg uroer meg for at noe skal skje.
Hadde jeg bodd her i New York 11. september, hadde det vært
en følelsesmessig bekreftende opplevelse for meg.
Jeg skal si hvorfor. Jeg hadde gått ute.
Det hadde vært en fredelig dag med fugler som kvitret.
Så krasjer plutselig et fly inn i en bygning,
og min første tanke ville vært: "Jeg sa det, jævler,
at noe ville skje." Sånt skjer i hjertet mitt.
Jeg er nervøs, og jeg tar med meg den angsten inn i forholdet mitt.
Jeg er den engstelige i et forhold. Det som er sprøtt med kjærlighet,
er når noen sier at de elsker deg,
så må du bare stole på det.
Det er sprøtt. Er dere ikke enige?
Det er sykt. Jeg trenger mer bevis enn som så.
Jeg vekker kjæresten midt på natta og sier: "Elsker du meg?"
Jeg prøver å riste han og overrumple han.
Jeg forstår meg på bryllup.
Jeg likte ikke bryllup som ung. Jeg protesterte mot dem.
Jeg ble sint da vennene mine inviterte meg i bryllupene sine.
Jeg sa: "Hvorfor inviterer du meg til et pausenummer?"
Kyllingen er tørr. Dere spiller topp 40-hits.
Jeg måtte ta et fly for å se dere ta en avgjørelse.
Jeg reiste så langt for å se deg danse sakte med faren din.
Faen ta deg. Det pleide jeg å føle. Det var før jeg ble forelska.
Nå forstår jeg at poenget med et bryllup ikke er festen.
Et bryllup er for vitnene.
Derfor har man et bryllup.
Et bryllup handler om å få personen
som hevder å elske deg til å stå ved siden av deg.
Man inviterer alle man har møtt i løpet av livet.
Din familie er der. Hans familie er der.
Man inviterer dørvaktene fra bygninger man ikke bor i lenger.
Alle er der.
Du får alle bestevennene dine til å stille seg på rekke bak deg
bare for å stirre på den jævelen.
Hele poenget med seremonien er at du skal snu deg mot dem og si:
"Hva var det sprøytet du sa om at du elsker meg?"
Si det til dem. Tanta di fløy hit.
Fortell tanta di at du vil dø med meg.
Si det. "Til døden."
Det er derfor man har et bryllup.
Jeg forstår det nå fordi jeg er forelska og vil gifte meg.
Ja, det er sant. Jeg elsker kjæresten min.
Han er bestevennen min. Jeg liker hver stund med han.
Jeg liker å ligge i fanget hans mens han spiller Mario.
Jeg håper vi vil vare livet ut.
Vi feiret ett år 6. januar.
Ja.
Han gjorde opprør i hjertet mitt.
Han liker ikke at jeg sier det, men jeg liker det.
Det er så nytt for meg. Det er så spennende.
Han er min likemann. Det er veldig viktig
å være med en likemann. Misforstå meg rett. Vi er ulike.
Vi er veldig ulike. Vi har ulik oppvekst.
Vi hørte på ulik type musikk.
I oppveksten hørte jeg mye på rap. Mye Jay-Z.
Alle favorittsangene mine handler som regel om en langer
med skytevåpen som gjorde det han måtte for å overleve.
Kjæresten min vokste opp med å høre mye på Björk.
Og Joanna Newsom.
Alle favorittsangene hans handler om en spurv som tar abort.
Vi er veldig ulike, men for meg er vi likemenn.
Det er viktig.
Det er viktig å være sammen med din likemann.
Man må det.
Føler man seg som den heldige, vil den andre være utro.
Hvis man vet at hen er den heldige,
er man konstant på leting etter en utvei.
Man må være likemenn. Jeg og kjæresten min er likemenn.
Jeg er rik, og han er hvit, så vi er likemenn.
Det er likt. Fifty-fifty.
Jeg kan ikke unngå å sammenligne meg med han hele tiden.
Hva enn kjæresten min gjør for å forbedre seg,
tolker jeg som en anklage mot meg.
Hvis han står opp før meg,
føler jeg meg som en lat jævel.
Dette er det beste eksempelet jeg kan komme på.
Vi kjøpte et vaffeljern fra Williams-Sonoma.
Jeg elsker vafler. Jeg elsker vaffeldagen.
Jeg blir gira kvelden før.
Jeg spør kjæresten: "Skal du lage vafler i morgen?"
Han svarer ja.
Jeg får mine åtte timer og våkner lykkelig. Det er som jula.
Vi går ned, og kjæresten steker vafler,
og så anretter vi vaflene ulikt.
Jeg liker å dele opp vaflene mine i små biter.
Så lager jeg et vaffelfjell. Et Crumbl-vaffelfjell.
Så smelter jeg en halv kjele Kerrygold-smør
-og heller det over vaflene. -Ja.
Så tar jeg den billigste sirupen jeg kan finne.
Ikke noe sånn prima økologisk lønnesirup-greier.
Jeg mener Log Cabin.
Jeg liker den.
Så heller jeg Log Cabin over vaflene.
Så setter jeg tallerkenen i mikroen i 14 sekunder.
Det må godgjøre seg og begynne å boble.
Så går jeg til bordet. Sånn liker jeg vaflene mine.
Kjæresten min liker vaflene sine med en klatt
crème fraiche og litt bær.
Det skal ikke ha noe å si.
Hvem bryr seg? Vi spiser vafler ulikt.
Men så begynner sammenligningen. Jeg sitter ved bordet,
ser på vaflene mine som glinser i lyset.
Jeg ser på kjæresten min og vaflene hans.
Ser tilbake på mine. Ser på hans.
Ser på mine. Så klikker det for meg, og jeg sier:
"Jeg er bare en nigger du vil ha.
Det er det du ser når du ser på meg. Bare en nigger med høyt kolesterol,
som min far og hans far." Han ba ikke om det. Det var frokost.
Jeg sammenligner hele tida.
Jeg sammenligner alt vi gjør, hele tiden.
Jeg tenker på hvordan vi funker.
Hvordan vi kommuniserer med hverandre er viktig.
Jeg lærer hva jeg skal gjøre med sinne i forholdet,
for jeg er veldig følsom. Jeg blir såra hele tiden.
Hele tiden.
Av og til sier kjæresten min ting på en måte som sier meg
at han aldri har fått seg en på trynet.
Skjønner dere? Det er en viss tone han bruker.
Han er passiv-aggressiv noen ganger.
Passiv aggresjon er hvit vold.
Jeg kan ikke slåss mot han.
Det er ikke sånn homofile forhold funker. Det var det jeg trodde.
Jeg trodde at hvis jeg ble sint, så ville vi gjøre opp som menn.
Ikke noe politi. Første som faller sier unnskyld.
Sånn funker det ikke. Jeg må fortsatt si hva jeg føler.
Jeg må si til han at han sårer meg.
Det er vanskelig for meg,
for det er skikkelig homo.
Misforstå meg rett. Jeg kan suge han i det uendelige.
Jeg skal ikke fortelle han at han sårer meg.
Jeg er fanken meg en mann.
Jeg vil gjerne. Hør her. Jeg vil gjerne si til Michael
at han sårer meg, for det er det rette å gjøre.
Men uheldigvis
er jeg flink til å skjule følelsene mine for personen jeg elsker.
Og når man er veldig flink til noe,
er det vanskelig å ikke lene seg på det.
Man kan være flink til å skjule ting.
Det er et spill som bare én vet at man spiller.
Formålet med spillet er å få hen til å spørre deg hva som er galt,
uten at du forteller hen at noe er galt.
For det første må man ikke se sint ut.
Da har man tapt. Ikke se sint ut.
Da vet hen at man bryr seg, og alle vet
at personen med makta i forholdet er den som bryr seg minst.
Ikke se sint ut.
Man må virke opptatt.
Man må se ut som man
prøver å løse en komplisert matematisk ligning
som hen ikke kan forstå. Bare vær inni hodet.
Ikke si noe høyt.
Bare sånn: "Vent, hvis to og tre er fem..."
Først kommer hen ikke til å legge merke til noe.
Hen spør ikke hva som er galt.
Hen spør om noe vanlig som: "Hva vil du ha til middag?"
Da blir man sykt forbanna.
Men da kan man ta det et steg videre.
Man holder tilbake all ømhet.
All ømhet. Ikke gi hen noe av det.
Men så gir du all den ømheten til noen andre rett foran hen.
Hvis ingen kommer, så gir du alt til hunden.
Da ruller jeg rundt på gulvet med hunden.
Jeg sier: "Hvem er den beste gutten i huset?
Hvem er min favorittgutt?"
Ikke le.
Når de forlater rommet, kan du le høyt av noe.
Forhåpentligvis kommer de tilbake og lurer på hva som er morsomt.
Da sier man: "Ingenting".
Av og til tar det noen dager, men etter hvert
spør hen endelig: "Hva er galt?"
For å være ærlig tar det av og til kjæresten min
så lang tid å spørre om det.
Jeg blir så forbanna at jeg svarer slik: "Hva?
Vennen, det er ikke noe som er galt.
Er alt i orden med deg?"
For det hender at huset mitt er opplyst av "gaslight".
Jeg vil bli flinkere. Jeg trenger det.
Jeg føler at jeg vil bli mer moden i forholdet.
Jeg vil klare å uttrykke meg, være åpen og ærlig hele tida.
Jeg vet at det er veldig viktig i et forhold.
Det er veldig viktig i vårt forhold,
for vi er i et åpent forhold.
Det var hans idé.
Min idé var å være utro
og leve et hemmelig liv
og la løgnen være en sjelebyrde og komme hjem og sitte stille
i oppkjørselen veldig lenge. Akkurat som faren min.
Jeg ville ikke være åpen. Jeg er redd for andre folks fordommer.
Jeg kan føle hva noen av dere tenker nå.
"Hva er et åpent forhold, og hvorfor gjøre det?
Hvis man virkelig elsker noen,
hvorfor ikke bare være med kun den personen?"
Svaret er nei. Jeg vil knulle alle hele tida.
Seriøst. Jeg leker en lek i hodet mitt
hver gang jeg er i et nytt rom: "Hvis dørene her blir låst,
hvem knuller jeg først?" Jeg har en liste.
Jeg har reserver. Jeg er veldig seksuell av meg.
Og jeg lærer å akseptere det.
Jeg kan ikke bruke livet på å undertrykke seksualiteten min.
Jeg kan ikke late som at jeg bare vil knulle én person,
for det er en løgn forbeholdt heterofile.
Det er det dere gjør. Jeg ser det hele tida.
Jeg spiste middag med en venn og kona hans her forleden.
Vi snakka om skuespillerinner, og noen nevnte Sydney Sweeney.
Hun er en veldig pen skuespiller. Noen spurte min heterofile venn
hva han syntes om Sydney. Han løy.
Han brukte et ord som heterofile menn bare bruker rundt dama si.
Han sa: "Sydney? Jo, hun er tiltrekkende."
Han sa det sånn. Stemmen gikk opp en oktav.
Han sa: "Hun er tiltrekkende.
Hun har to øyne, en nese og en munn."
Og jeg tenker: "Synes du hun er tiltrekkende,
eller vil du spise ræva hennes etter trening?" Hva er svaret?
Jeg skjønner at det er vanskelig å være så åpen,
for et åpent forhold krever mye ærlighet.
Det kan være bra.
Det kan være vakkert å være åpen og ærlig med noen,
men det kan også være vanskelig å si til den man bryr seg om,
at man vil til sengs med en annen. Det kan være vanskelig.
Det kan bety at på en rolig tirsdag hjemme,
når kjæresten min koser seg med en god bok,
vi har tent et duftlys og hører på NPR Tiny Desk,
så må jeg forstyrre freden og se på han og si:
"Istedenfor å tilbringe kvelden her med deg,
tror jeg at jeg vil munnknulle en 23-åring.
Jeg er tilbake før middag." Det er vanskelig.
Det er vanskelig å si til dere. Se hvordan dere reagerte.
Hva innebærer det? Hva betyr det?
Folk tror at man har et åpent forhold
fordi sex med partneren er kjedelig.
Det stemmer ikke for meg.
Sex og kjærlighet er faktisk veldig nytt for meg.
Det er veldig nytt.
Kjæresten min er den første jeg har knulla som jeg respekterer.
Jeg visste ikke at man skulle gjøre det. Beklager.
Jeg respekterer han virkelig, og vi har lidenskapelig sex.
Armene hans er det tryggeste stedet i verden for meg.
Jeg elsker sexen vår. Vi er veldig til stede.
Vi ser hverandre inn i øynene og bytter blikk. Skjønner dere?
Vi ser til høyre, så venstre, så høyre.
Når man knuller og bytter blikk betyr det så mye.
Kjæresten min er min Clair Huxtable.
Showet har ikke gjort noen fortred. Jeg sier bare
at jeg vokste opp med The Cosby Show,
og Cliff og Clair Huxtable var et viktig par for meg.
De var to personer som respekterte hverandre høyt.
De var profesjonelle. De elsket hverandre.
De stiftet familie sammen.
Sånn ser jeg kjæresten min. Som en jeg vil stifte familie med.
Jeg elsker den meningsfulle sexen vår.
Men av og til
vil jeg også
ha en hore jeg kan misbruke.
Bare jeg? Greit, jeg kan være alene om det.
Bare en fremmed fra internett
som kommer for å bli dominert.
Noen jeg ikke respekterer, og som ikke respekterer meg.
Noen som kommer, ber om en flaske med vann,
og så gir jeg dem billig plastdritt.
Glassflaskene er til meg og typen,
mens de får den ruglete Poland Springs-dritten.
En jeg ikke engang snakker til med ekte stemme.
Jeg går ned et par oktaver og sier: "Hva skjer?"
Som en som dominerer. De vil bli dominert.
De vil at jeg skal kvele dem. Jeg elsker kvelning.
Skjønner dere?
Har dere kvelt noen helt til det nesten går for langt?
Vet dere hva jeg snakker om?
De begynner å riste og hoste litt. Jeg digger det der.
Jeg liker å spytte i munnen til folk.
Gjør dere det? Vet dere hva jeg snakker om?
Ikke bare en lett dusj.
Jeg mener som en mammafugl som mater ungene sine.
Som et dypt, nesten rasistisk, målbevisst spytt fra sør.
Man spytter rett ned,
men bommer på munnen og treffer øyet.
Jeg er veldig høy, så hvis jeg knuller noen bakfra,
prøver jeg å ta venstrefoten
og løfter den over og tråkker på trynet deres.
En møkkete Nike-sokk rett på trynet,
og sier: "Du liker det, eller hva?
Ja, ta imot. Gap opp for pappa."
Men jeg vil ikke gjøre det mot Clair Huxtable.
Hun har på seg silkepyjamas og er advokat.
Hun skal på jobb tidlig.
Vi har åpent forhold,
så det betyr at kjæresten min også får knulle andre.
For å være ærlig liker jeg det ikke.
Aldri. Det er kult å gjøre det selv,
men ikke at han gjør det.
Vi må uansett fortelle hverandre hva vi har gjort.
Jeg vil ikke tenke på typen med en møkkete Nike-sokk i ansiktet.
Kjæresten min er veldig detaljert.
Han bruker av og til ord som jeg ikke får ut av hodet.
Han sa at den siste han rota med hadde en pikk med god heft.
Hæ? Det er ikke et ord man hører hver dag.
"Hadde den god heft?"
Hefty-søppelposer er noe annet for meg nå.
"Han hadde en pikk med god heft?"
Jeg misliker at han har sex
uten meg, og det får meg til å like tanken på å være en cuck.
Hør her. Vet dere hva en cuck er?
Det er når man må se den man elsker bli knulla
av noen andre. Jeg liker det litt nå.
Vet dere hvorfor? Hvis kjæresten min skal ha
en morsom seksuell opplevelse med noen andre enn meg,
så vil jeg ikke utebli fra minnet.
Det er alt.
Hvis han tenker på det senere,
så vil jeg si: "Nei. Husk at jeg runka i hjørnet.
Ikke glem meg."
Jeg skal si hva som er vakkert med forhold.
En veldig vakker ting som jeg ikke visste jeg ville trenge,
men som er veldig viktig for meg.
Jeg liker å ha noen som kan snakke til min mor for meg.
Det er viktig. Det er en juksekode.
For før eller senere innser vi alle
at din mor er sinnssyk.
Ja, mora di er gal. Livet hennes har et visst forløp.
Hun går fra å være en ansvarsfull kvinne som smører brødskivene dine
til en veldig pratsom dame uten grenser.
En du ikke vil sitte ved siden av på flyet.
Sånn blir mora di. Hun er gal.
Jeg vet at noen av dere tenker:
"Han snakker ikke om meg. Mora mi er ikke gal, hun er kul."
Nei, det betyr at mora di er alkoholiker.
Det er ikke kult. Det er en gal, uansvarlig dame.
Mora di er gal. Derfor har familien en gruppechat.
Da kan du og søsknene dine
bytte på å svare den gale dama.
Bilder av rare barn dere ikke har sett før
eller av andres julelys. Mora di er helt gal.
Mora di er enten gal, eller død, men var gal før.
Det er enten eller. Alle mødre blir gærne. Hvem har skylden?
Aner ikke. Sikkert faren din.
Faren din ble stille.
Faren din har sagt færre og færre ord for hvert år han har levd.
Faren min sitter stille i hjørnet.
En sjelden gang kan han si:
"Det føles ikke som en søndag."
"Unnskyld meg, men hva faen er det du sier?
Det er søndag."
Faren din ble stille, og mora di ble gal.
Alle mødre blir sinnssyke. Alle mødre blir radikaliserte.
De må gjøre noe med mamma-energien.
De blir radikalisert av noe.
Hvis du er heldig, blir mora di plutselig glad i hagearbeid.
Gratulerer, du fikk en av de gode.
Men mora di er sikkert med i QAnon nå.
Hvis du er som meg, så ble moren din gal av religion.
Min mor elsker Jesus nå.
I oppveksten gikk vi i kirken, men ikke slik.
Noe endra seg med den dama.
Min mor elsker Jesus nå. Hun elsker han.
Hun har på seg merchen hans.
Hun siterer sangtekstene hans hele tida.
Jesus er favorittrapperen.
Hun gleder seg til at han kommer tilbake.
Det er greia hennes. Hun gleder seg til Jesus kommer tilbake.
Jeg sier ofte til mamma: "Jeg kjenner kjendiser,
ingen henger med fansen."
Jeg må si det til henne.
Jeg sier: "Når Jesus kommer, vil han ikke henge med deg."
Jesus kommer til å være redd for mora mi.
Jesus vil forholde seg til henne som dama som drepte Selena.
Han vil holde seg langt unna.
Av og til føler jeg at jeg kjemper mot Gud...
... om min mors sjel.
Jeg vet ikke hvem som vinner.
Jeg fortsetter å betale for ting,
og hun bare takker Jesus.
Det gjør meg forbanna.
Seriøst. Jeg er i en spesifikk NBA-spiller-situasjon
der jeg er hovedforsørger i familien. De står oppført i instacarten min.
Jeg betaler for maten for alle.
For å være ærlig
blir jeg til en republikaner fra Reagan-tiden. Litt.
Litt. Jeg ser hvor mye penger de bruker på mat.
Kan jeg ikke sende disse folka en ost
og en pose ris som på 80-tallet? Må de spise kjøtt?
Nei, dere skjønner ikke.
Jeg får et TV-show, og disse folka går plutselig av med pensjon.
Jeg får ikke respekten jeg fortjener.
Seriøst, jeg gjør ikke det.
Familien min bør ha et bilde av meg ved døra.
De bør be i retning leiligheten min
fem ganger om dagen. Jeg mener det.
De bør kalle meg den hederlige Jerrod Carmichael,
som om jeg er Elijah Muhammad.
Jeg vil ha ros, men jeg får det ikke, og det er vanskelig for meg.
Det er av og til vanskelig å være rundt dem.
Ikke sant?
Det er vanskelig for meg å være rundt familien min fordi
jeg ikke kan være meg selv rundt dem. Jeg er en fornærmelse for dem.
De nekter å gå til terapi,
så de aner ikke hvem faen de er.
Problemet er at jeg er homo, og de folka kan ikke lese.
Av og til er jeg rundt dem i lengre perioder.
Jeg var nettopp i Nord-Carolina i én uke.
Sjelen min tåler ikke mer enn én uke.
Vi begynner å spille Uno.
Sånn man gjør med folk man ikke kjenner så godt.
Hvis en god venn ville spille Uno,
hadde jeg kastet hen ut.
Men jeg gjør ikke det mot mora mi, som bare prøver å få tiden til å gå.
Jeg kom en lørdag kveld, og hun spurte meg
om jeg ville bli med i kirken søndag morgen.
Jeg sa ja.
Det var en feil. Det vet dere.
Det er visse ting jeg ikke bør gjøre.
Å være i kirken er én av dem.
Det er vanskelig å være i kirken.
Har du noen gang vært den smarte personen i rommet?
Der har du meg i kirken. Har du noen gang sett deg rundt
og tenkt veldig mørke, nedlatende tanker?
Jeg ser på alle kirkedamene i sterke farger
og store hatter og tenker:
"Stakkars, søte, dumme jævel."
Når man vet at kirken er et pyramidespill,
kan du ikke glemme det. Jeg vet det. Mamma vet det ikke.
Så jeg sitter ved siden av henne
og det er kollekt. Det er høydepunktet deres.
De må putte pengene sine i små konvolutter.
Det er en greie i kirken. De må gjemme pengene for Gud.
Det er et narrespill for Jesus. Presten gikk frem
og sa noe som... Jeg syntes det var sprøtt.
Presten gikk frem til prekestolen og sa:
"Ja, frem med konvoluttene,
for Gud fortalte meg..."
Du vet det ikke kan verifiseres. Fortalte Gud deg det?
Det var det han sa: "Gud fortalte meg
at frøene dere sår i dag..."
Det sa han. "Frøene dere sår,
sa Gud at han skal tidoble innen fredag."
Han sa det. "Innen fredag."
Jeg sitter der og prøver å ikke le. Seriøst?
Gud har hvisket i øret til en 80 gammel jævel i Nord-Carolina.
Som om Gud eier et spillselskap.
Si at jeg fikser det. Si at de skal ta det med ro.
Hva enn de gir, fikser jeg det før fredag.
Ikke tenk på det. Jeg synes det er sprøtt.
Så ser jeg til venstre, og mamma strekker seg etter veska si
og tar 20 dollar av mine penger.
Jeg ser henne putte pengene i konvolutten, så på et brett,
og så blir brettet borte for alltid.
Jeg bare sitter der. Har du sett på foreldra dine og tenkt: "Seriøst?"
Litt sånn: "Din sæd, ditt egg?
Jeg? Hvordan?"
Jeg må fortsatt tilbringe resten av uka med disse folka.
Jeg drar ikke til Nord-Carolina for foreldrene mine,
men fordi broren min har fem barn som jeg er veldig glad i.
I en viss rekkefølge, for å være ærlig.
Det er ikke likt. Jeg har en tydelig favoritt.
Jeg kan si rekkefølgen. To og tre...
Nummer to og tre er de to eldste, som er veldig kule.
Jeg vil at de skal synes jeg er kul, men tror ikke de synes det.
Av og til legger de ut bilder av kjendiser
på arrangementer som jeg også var på. Det sårer meg.
"Hvis dere ikke poster homo-onkelen deres..."
De er ikke min favoritt. Favoritten er niesa mi, Lorden.
Jeg er veldig glad i Lorden. Hun er åtte år gammel.
Hun er veldig smart. Hun er veldig morsom.
Hun er veldig karismatisk. Jeg liker å være med henne.
Jeg tok henne med til en lekeplass. Vi løp rundt i parken
og husket og tok karusellen.
Lorden ville at jeg skulle ta sklia med henne.
Hun tok meg i hånda og førte meg til toppen av sklia,
og så satte vi oss. Hun satte seg ved siden av meg.
Før vi skled ned, snudde hun seg mot meg, tok på hodet mitt og sa:
"Onkel Rod,
jeg liker håret ditt.
Det er mykt."
Så sa jeg:
"Jeg skal sikre økonomien din hele livet ditt."
Jeg mener det. Vet dere hvordan jeg vet det?
Vi forlot parken og gikk tilbake til bilen,
og så måtte vi krysse en trafikkert vei.
Lorden løp nesten ut i veien da en buss kom.
Jeg innså i det øyeblikket at hvis det måtte til,
så hadde jeg dytta Lorden unna
og blitt truffet av den bussen, for så glad i henne er jeg.
Jeg hadde gjort det.
Selv om det gir fryktelig lite økonomisk mening for familien.
Ærlig talt kan man like gjerne dytte hele familien
foran den bussen.
Jeg prøver ikke å fastsette en verdi på liv, for hun er åtte år,
og hun har grenseløst potensial, men jeg er helt unik.
Det er høyst usannsynlig at dette skjer to ganger i en familie.
Akkurat som...
Jeg vil at hun skal leve, men har dere vært i en barnebegravelse?
Det er ikke så trist som man tror.
Nei, folk snakker for det meste hypotetisk.
"Hun kunne blitt president en dag."
Man må bare si: "Ja, særlig, hvis vi bare sier ting."
Så lenge jeg lever, så sørger vi i Hawaii.
Men hun er i live. Vi er alle i live.
Vi hadde en flott uke sammen. Jeg hadde en flott uke med Lorden.
Det fikk meg til å innse hvor smålig jeg var. At jeg var teit
som ville ha så mye ros fra familien min, ikke sant?
Jeg bare myknet helt opp.
Jeg...
Jeg vet ikke. Det slo meg at jeg får ta vare på
familien min, og det er en god ting.
Jeg hadde en tanke om at før jeg dro til New York for å være homo,
så var jeg...
Jeg gikk til en minibank og tok ut et par tusen dollar,
og jeg skulle gjemme dem i min mors sokkeskuff.
Jeg aksepterte min rolle som påskeharen.
"Jeg skal gjemme det."
Jeg så for meg ansiktsuttrykket hennes når hun fant dem.
"Hun kommer til å bli så gira når hun ser dem."
Og da jeg la pengene i min mors sokkeskuff,
slo det meg.
Og alt jeg hørte var prestens stemme.
"Frøene dere sår i dag." Jeg innså at Gud vant.
Han vinner.
Å være hjemme...
...i Nord-Carolina, som fortsatt er hjemme. Sprøtt, ikke sant?
Det er vanskelig for meg fordi
foreldra mine bor i huset som jeg vokste opp i.
Jeg er der.
Det er som en tidskapsel.
Det minner meg på hvor hardt jeg prøvde å være hetero.
Jeg var bare en liten pjokk som prøvde veldig, veldig hardt
å være hetero. Bare en liten tenåring.
Jeg så i barndomsskapet mitt på Rocawear-klærne.
Girbaud og Sean John. Jeg prøvde å være kul.
I stua til foreldra mine
ser jeg stedet der PC-en pleide å stå.
Jeg husker at da jeg gikk på ungdomsskolen,
kom jeg hjem før foreldra mine var ferdige på jobb,
og jeg var alene i 15-20 minutter.
Jeg tok frem min mors bibel. Hun hadde den på rommet.
Jeg gjemte den i en liten skuff.
Hun hadde en sånn plakat med fotspor i sanda.
Jeg snudde den så Jesus ikke kunne se.
Så gikk jeg inn på BiLatinMen.com.
Jeg runka, men så hardt prøvde jeg å være heterofil.
Så tok jeg bibelen ut av skuffen,
snudde plakaten igjen så Jesus kunne se,
og så tvang jeg meg selv til å runke til heteroporno,
for jeg vet at Gud elsker fitte.
"Er du stolt av gutten din? Se på meg, Gud.
Jeg kommer til jenter." Jeg prøvde så hardt å være hetero.
Det var utfordrende.
Den største utfordringen kom i januar i 2000.
Det var da D'Angelo...
... slapp musikkvideoen til "Untitled, (How Does it Feel)".
Det var et stort øyeblikk. Noen av dere
aner ikke hva jeg snakker om. Slapp av, jeg nyter
å forklare hvorfor det er viktig.
D'Angelo er en neo-soul-artist fra Virginia, som i år 2000
var den heiteste mannen i verden.
D'Angelo var så heit at det faktisk ødela livet hans.
D'Angelo var så heit at man glemte han var 170 høy.
Så heit var han. Han overskred høyde.
Han lagde en musikkvideo som bare handla om kroppen hans.
Den handla bare om kroppen hans, og den var så perfekt.
Som en skulptur. Jeg så Michelangelos David i virkeligheten.
Den er grei.
Du slipper en tur til Firenze ved å se den videoen.
Videoen finner sted i et svart tomrom.
Ingenting annet har noe å si.
Kameraet beveger seg sakte over D'Angelos kropp i ett opptak.
Først håret.
Han hadde perfekte cornrows-fletter.
Man kunne se at en svart jente brydde seg om han.
Kameraet flytta seg ned over det vakre ansiktet og de vakre øynene,
flippskjegget hans,
flippskjegget rundt de vakre, fyldige leppene.
Hele tiden smilte han
og sang og smilte og sang, og han hadde et lite mellomrom.
Han hadde noen skjeve tenner nede,
men det var digg.
Han var for maskulin til å dra til tannlegen. Det var litt digg.
Kameraet gikk ned litt til over halsen.
Han begynte å svette.
På halsen var det en bulende blodåre og en tatovering akkurat her,
og så gikk det ned over brystkassa.
Jeg husker at brystkassa var så svett. Jeg husker all svetten.
Han svetta som bare det, og han hadde putemyke brystmuskler,
sånne søte sjokoladebit-brystvorter,
og han svettet over armene, og jeg husker de så ut som søtpoteter.
Han svetta over armene, og svetten blandet seg
med D'Angelos deodorant,
så det var én hvit, skummende dråpe av svette
som rant ned over magemusklene. Det var mer enn seks, mer enn åtte.
De dannet kontraster mens han sang.
De var som et brett med cookier. Så vakre.
Han hadde en veiviser som gikk mellom V-en.
Dere må forstå at dette var i år 2000.
Ingen hadde sett en V før. D'Angelo var den første mannen med V.
V-en er en muskel man ikke kan få av å trene.
Man får den bare ved å knulle. Man må gjøre seg fortjent til den.
D'Angelo hadde noen nydelige spermrenner.
Hele videoen...
Han sto ikke rolig engang. Han bare skinte i lyset
og roterte sakte som en rotisseri-kylling.
Han beveget seg fra side til side.
Da videoen var ferdig...
Dere må forstå at vi pleide å se på BET sammen som familie.
Jeg sitter der sammen med alle jeg kjenner,
og det er et kunstverk som krever en respons.
Alle i rommet måtte si noe.
Jeg er en gutt i skapet. Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre.
Jeg vet ikke hva jeg skal si.
Jeg vil respondere som jentene i rommet.
Jeg ville gå og berøre TV-skjermen sakte.
Det var et fengselsbesøk. Bare sånn sakte...
Men jeg kunne ikke. Jeg måtte være en sterk mann.
Så jeg gjentok noe tåpelig maskulint tull
jeg hørte storebroren min si.
"Sangen var kul, men vi trengte ikke alt det."
Tull jeg ikke mente. Jeg mente ikke det.
Jeg prøvde, for jeg ble oppdratt som hetero.
Og da er det bare én regel.
"Ikke vær homo."
Jeg brøt den eneste regelen, folkens.
Det var den eneste regelen. Ikke vær homo. Jeg prøvde så hardt.
Jeg løy til meg selv så lenge om seksualiteten min og hvem jeg var.
Det var en rar tid, kanskje rundt 2013-2014.
Jeg fikk et TV-show på lufta.
The Carmichael Show.
Jeg er liksom hetero og går i Jordan-sko
mens jeg prøver å villede folk. Jeg har aldri vært mer offentlig.
Da var jeg veldig offentlig.
På samme tid kom Grindr.
Jeg rota med menn.
Det var vilt, for jeg levde et veldig offentlig liv
og et veldig privat liv.
Jeg prøvde å holde de to verdenene adskilt.
Jeg ble redd.
Fordi jeg var redd, pleide jeg å gjøre noe veldig umoralsk.
På den tiden pleide jeg å lure folk med falsk profil.
Jeg skammer meg over det.
Man bør aldri sende et bilde av noen andre.
Jeg rettferdiggjorde det.
Synderen endrer verden for å rettferdiggjøre synden.
Jeg visste at det var galt, men jeg trodde at jeg
objektivt sett så bedre ut enn kara på bildene jeg sendte.
Jeg trodde at folk ville få en positiv overraskelse.
Jeg trodde folk ville møte opp og være sinte først,
og så bare: "Ok, du lurte meg."
Men jeg husker en kveld da jeg var i New York.
Jeg bodde på hotellet The Bowery på Lower East Side.
Jeg bodde der av veldig suspekte grunner.
Det var ikke fordi romservicen var god.
Jeg bodde der fordi man ikke trengte nøkkelkort til heisen.
Jeg vet at det er suspekt.
Men hvis jeg skulle møte noen sent på kvelden,
ville jeg ikke bli avslørt ved å ringe ned til resepsjonen
for å lyve.
"Kollegaen min kommer. Kan du sende han opp?"
Jeg ville ikke gjøre det. Jeg er på The Bowery.
Det er sent natt til søndag.
Jeg skroller på Grindr. Jeg ser på Saturday Night Live.
Jeg prøver å finne noen som kan komme.
Jeg sender melding til hvite menn.
Jeg tenker at hvite menn ikke vil kjenne til meg eller jobben min.
De vet ikke hvem jeg er, så da er jeg trygg.
Det er en hvit fyr i nærheten.
Han er på vei ut av nattklubben. Han heter Liam.
Vi skriver typiske Grindr-ting til hverandre.
"Hva tenner du på? Jeg er på The Bowery. Kom hit."
Sånne ting. Liam skal komme for å suge meg.
Beklager at jeg sier det så tydelig.
Jeg sa det sånn fordi det er en positiv side
ved det å være homo. Man får være helt ærlig
om hvorfor folk kommer på besøk.
Ikke som dere hetero menn som lyver.
Hetero menn må sende slike meldinger:
"Skal vi ta en is?" Eller "det er et komishow som virker kult."
Det de vil, er å bli sugd, men det kan de ikke si.
Liam kommer for å suge meg, og jeg tar på DL-uniformen min.
Jeg tar på basketballshorts og en singlet og en durag.
Jeg bytter kanal fra SNL til ESPN, for jeg liker å bli sugd
når Around the Horn eller PTI er på TV.
Det banker på døra. Jeg åpner den.
Liam står der. Hvit fyr, 175 høy og med low-sveis.
Han har på seg hvit pilotjakke med oransje fôring, og han vaper.
Han blåser ut en sky av røyk. Når den har letta,
stiller Liam det skumleste spørsmålet man stiller til en mann i skapet.
Liam spør:
"Kjenner ikke jeg deg?"
Hjertet mitt sank.
Og det eneste fornuftige jeg kunne tenke i det øyeblikket, var:
"Må jeg drepe denne hvite gutten?"
Jeg ble der lenge nok. Jeg visste når søppelet skulle hentes,
så jeg kunne nok slippe unna med det.
Men jeg ble sugd. Det er det som er sprøtt ved å være mann.
Kåtheten seirer. Selv når mye står på spill.
Menn får pikken sugd i krig akkurat nå.
Jeg ble sugd, men det var den mest suspekte oralsexen
i mitt liv.
Hele tiden sitter Liam på kne
og bare ser opp og prøver å finne ut av hvem jeg er.
Øynene går fram og tilbake. Jeg prøver å nyte det
mens jeg vrir ansiktet for å se ut som noen andre.
Jeg gjør sånn.
Nervøs. Det var nervepirrende oralsex.
Men Liam gjør seg ferdig. Han reiser seg.
Tar på seg pilotjakka.
Han går mot døra, og jeg tror jeg slipper unna.
Men rett før han drar,
snur han seg mot meg. Jeg glemmer ikke at Liam sa dette.
Han sa:
"Jeg fant ut av det." Jeg bare: "Faen."
Liam sa: "Du er Michael Che." Jeg sa: "Ja.
Ja, det er jeg." Direkte fra New York, baby.
Jeg er endelig ferdig med det.
Det var veldig stressende å være i skapet.
Jeg er glad jeg er ute. Jeg er stolt av det.
Jeg må si at hvis noen er i skapet,
uansett grunn, råder jeg deg til å komme ut,
for det er veldig viktig, og du vil føle deg bedre.
Jeg tror at verden da blir et bedre sted.
Jeg har en teori om at gjengvold vil gå ned...
... med 15 prosent hvis gutta får lov til å være homo.
Det er min teori. Jeg har ikke regna på det ennå.
Det eneste jeg er litt redd for, er PDA-lidelsen.
Jeg er livredd for...
Det er noe ved det å være i offentligheten.
Som å kysse kjæresten min.
Holde han i hånda. Det gjør meg litt nervøs.
Jeg føler at jeg maler en målskive på ryggen. Jeg blir veldig redd.
Jeg prøver å komme over det. Forrige sommer
dro jeg og kjæresten til Paris. Vi spiste middag ute.
Vi koste oss veldig. Vi lo og drakk sake.
Vi forlot restauranten og skulle gå tilbake til hotellet.
På fortauet strakk kjæresten min ut hånda,
og i det øyeblikket tenkte jeg: "Vet du hva?
Gi slipp på det, Jerrod.
Det går bra. Du er homo. Vær stolt av det."
Jeg er forelska. Jeg vil vise det.
Jeg vil ikke være redd og i skapet lenger. Jeg vil vise det.
Jeg husker at jeg strakk ut hånda og grep hans hånd
og kysset han,
og det føltes veldig godt.
Helt til...
... en gammel hvit Nissan kom smygende ved siden av oss.
Jeg er fra gata. Jeg liker ikke smygende kjøretøy.
Alle slags kjøretøy.
Jeg sto på en brygge her forleden. En yacht saknet farten foran meg.
Jeg tenkte: "Nå begynner de å skyte."
Jeg liker ikke smyging. Jeg prøver å ignorere det,
så jeg går mens jeg leier kjæresten min
og prøver å være stolt.
En av de karene... Det var fem-seks Paris-karer i bilen.
En av dem roper noe på fransk.
Jeg prøvde å ignorere det og bare gikk videre.
En av dem kaster en kopp med noe jeg tror er vann
fra bilvinduet, og det spruter på oss,
og bilen kjører videre. Jeg blir forbanna.
Min første reaksjon var bare å jage bilen og slåss mot dem.
Jeg kan ikke slåss, men jeg kan banke opp hvem som helst i Paris.
Men jeg er sint. Egoet mitt er såra.
Jeg skjønner at egoet er såra, for jeg tenker på penger.
Jeg tenker: "Fattige jævler. Jeg skal kjøpe ti sånne biler."
Så roper jeg sprø ting: "Jeg skal kjøpe faren din og knulle han."
Sprø greier.
Jeg er sint og slipper hånda til typen.
Jeg mumler for meg selv som Joe Pesci.
"Disse jævlene. Noen skal få svi."
Jeg husker at jeg gjentok det.
"Noen skal faen meg få svi for dette." Vi dro til hotellet.
Jeg satt på sengekanten. I det øyeblikket...
...gråt jeg.
Jeg hadde aldri grått så mye før.
Det slo meg hvor urettferdig det var.
Hvor jævlig det var.
At jeg er stolt og forelska, og så kaster de vann på oss.
Det er så urettferdig.
Michael setter seg ved siden av meg.
Han stryker meg på ryggen. Jeg sier: "Dette er så jævlig.
Dette er så urettferdig."
Michael sier: "Jerrod..." Jeg sier: "Dette er så urettferdig.
Dette er så jævlig." Michael sier: "Jeg vet det."
Jeg sier: "Hvorfor gjorde de det?" Han svarer: "Hør her.
Jeg hørte hva de kara sa.
Jeg kan ikke mye fransk. Jeg kan litt.
Jeg vet ikke hvordan jeg skal si det,
men jeg tror ikke de kasta vann på oss
fordi vi er homo."
Jeg sluttet å gråte og så på han.
Jeg sa: "Gjorde de ikke?" Han sa: "Nei.
Jeg tror de kasta vann på deg fordi du er svart."
Jeg bare, "Åh".
Jeg ble så opphengt i homofobien at jeg glemte rasismen.
Tekst: Nicolai Alexander Styve