Downloaded from YTS.MX
Ultima oară când am apărut la televizor, am filmat un reality-show.
Official YIFY movies site: YTS.MX
NEW YORK CITY - 20 FEBRUARIE 2025
Îmi dezvăluisem sexualitatea,
încă mă luptam cu homofobia mea interiorizată
şi înşelam fără oprire un om care îmi e tare drag.
Nu eram aşa cum ştiam că pot fi.
Aşa că m-am gândit că, dacă aş înregistra toate lucrurile
de care îmi era cel mai ruşine şi le-aş face publice,
poate asta m-ar ajuta să mă eliberez de ruşinea aia.
Şi chiar m-am mândrit cu acel show.
După lansare, am intrat pe Twitter ca să văd
dacă şi altcineva se regăsise în el,
cineva care ar fi trecut prin ce treceam şi eu.
Primul comentariu citit a fost:
„Negroteiul de Jerrod de ce are iubit alb?”
Şi asta-i vina mea. Am dat-o în bară.
M-am lăsat cuprins de homofobie şi am uitat de rasism.
Nu ştiu dacă vreunul dintre voi a fost hărţuit online
de un grup de bărbaţi de culoare gay, dar vă garantez că nu-i amuzant.
M-au făcut cu ou şi cu oţet.
Într-un mesaj de pe Twitter,
cineva încărcase o poză cu un alb ţinând în braţe un raton,
iar la descriere era: „Jerrod şi iubitul”.
M-a distrus, deşi era haios. Tocmai de asta era aşa de rău.
Şi am citit toate mesajele, nu m-am putut abţine.
Am citit fiecare cuvânt.
Ştiu la ce vă gândiţi: „Lasă telefonul!
Lasă prostiile astea!” N-am putut.
Ştiţi cum mai spun superstarurile:
„Eu nu mă uit pe Twitter, nu citesc comentariile.”
Minciuni.
Toată lumea citeşte fiecare cuvinţel, inclusiv celebrităţile retrase.
Dacă vreţi să-i transmiteţi un mesaj lui Daniel-Day Lewis,
trebuie doar să scrieţi pe Twitter: „Daniel Day-Lewis, te bag în mă-ta!”
Şi el sigur o să citească.
Lumea comentează despre chestii personale, cum trăiesc şi viaţa mea sexuală.
Cineva mi-a spus că mă urăsc, că-i urăsc pe bărbaţii de culoare
şi că mă cuplez doar cu bărbaţi albi, ceea ce nu-i adevărat.
Chiar nu e adevărat. M-am cuplat cu mulţi bărbaţi de culoare.
Doar că tipii de culoare care-mi plac mie tind să fie destul de masculini.
Aşa că, uneori, mă trezesc în situaţii competitive de natură sexuală,
când niciunul nu vrea să se supună.
Aşa că ne trezim cu scula-n mână, ca la duel.
„Gata, tu mi-o sugi.”
„Ba tu mi-o sugi.”
„69 când ajung la trei.”
Am făcut asta săptămâni întregi.
Am citit atâtea despre mine, încât am luat-o pe ulei.
Chiar am fost afectat, aşa că a trebuit să iau măsuri.
M-am dus la o psihologă de culoare,
ca să aflu de ce mi-am tras iubit alb.
La prima şedinţă, recunosc că am luat-o tare.
Am izbit uşa:
„Ia zi, sunt Clarence Thomas?”
Ea mi-a zis: „Bun.
Calmează-te, Jerrod! Dă-ţi jos haina, simte-te ca acasă!”
Şi m-a întrebat ce s-a întâmplat.
„Lumea de pe internet e rea cu mine.”
„Cum adică?”
Şi tocmai citisem
un mesaj pe Twitter cum că mi-aş fi găsit iubit alb
fiindcă am un complex de inferioritate faţă de albi.
Iar psihologa s-a luminat la faţă. „Jerrod, hai să explorăm asta!
Zi-mi despre copilăria ta!
Povesteşte-mi despre relaţiile cu albi!
Te-ai simţit vreodată inferior?”
Şi m-am gândit cu adevărat la asta pentru prima oară.
Referitor la copilăria mea,
am crescut într-un cartier doar cu oameni de culoare.
Şcoala primară arăta ca un experiment marca NAACP.
Serios, dimineaţa răsuna în boxe imnul cântat de Whitney Houston.
Nu-i o nebunie?
Bunica lucra la cantină.
Toţi vecinii erau de culoare, mai puţin
o singură familie de albi care locuia într-o casă
la capătul străzii mele înfundate.
Dar fiecare dintre ei, vorbesc serios,
suferea de un soi de dizabilitate mintală.
Aşa că i-am răspuns:
„Nu cred că am un complex de inferioritate.
Fiindcă, în primii 13 ani de viaţă, am crezut că toţi albii sunt retardaţi.”
Vorbesc foarte serios.
Primul film cu albi văzut de mine a fost Forrest Gump.
Şi m-am gândit:
„Cum naiba se descurcă albii în viaţă
dacă-s toţi aşa de retardaţi?”
Ştiţi ce nu-i plăcut? Să se supere oamenii de culoare pe tine.
Aţi trecut vreodată prin asta? Nu-i plăcut.
Nimeni nu poate suporta asta.
Şi e grozav când te plac oamenii de culoare.
Mergeam pe stradă zilele trecute,
iar un tip de culoare şi-a deschis geamul şi a strigat: „Te înţeleg.”
„Pe mine? Pe mine mă înţelegi?”
M-am îndreptat de spate. Ştiţi cum m-am simţit?
Văzut. M-am simţit văzut. Ador să fiu plăcut de oameni de culoare.
Îmi place să fiu plăcut şi de albi.
Asta mă face să am sentimentul de siguranţă financiară.
Vreau să mă placă cei de culoare, dar o tanti albă de la HBO m-a plăcut
şi de atunci sunt multimilionar, deci e altceva.
Mulţumesc, o s-o anunţ.
Eram tare anxios. Sunt un om anxios.
Anxietatea mea are un tipar anume.
Sunt cel mai anxios când toate lucrurile merg bine.
Când îmi merge bine, atunci sunt cel mai stresat.
Aştept mereu să se întâmple ceva.
Dacă aş fi locuit la New York când a fost atentatul din 11 septembrie,
ar fi fost o experienţă care mi-ar fi validat starea.
Vă spun şi de ce: aş fi ieşit afară,
aş fi văzut că e o zi liniştită.
Apoi, deodată, un avion s-ar fi izbit într-o clădire,
iar primul meu gând ar fi fost: „Ţi-am zis eu, nene,
c-o să se întâmple ceva rău azi.” Aşa trăiesc eu.
Sunt stresat, iar asta se reflectă şi în relaţia mea.
Eu sunt persoana anxioasă din relaţie. Partea nebunească la dragoste
e că, atunci când cineva îţi declară că te iubeşte,
tu trebuie să-l crezi pe cuvânt.
E o nebunie. Nu vi se pare?
E o nebunie. Eu am nevoie de dovezi.
Îmi trezesc iubitul noaptea şi-l întreb: „Mă iubeşti?”
Îl scutur şi încerc să-l iau pe nepregătite.
Înţeleg rostul nunţilor.
Nu-mi plăceau în tinereţe. Mă răzvrăteam împotriva lor.
Mă supăram când mă chemau prietenii la nunţile lor.
„De ce mă inviţi la spectacolul ăsta?
Puiul e uscat, ascultăm Top 40.
Am venit cu avionul ca să te văd luând o hotărâre.
Am venit până aici ca să te văd dansând cu tatăl tău.
Te bag în mă-ta!” Aşa gândeam înainte. Înainte să mă îndrăgostesc.
Acum îmi dau seama că scopul nu e petrecerea.
Motivul nunţii e să ai martori.
De asta-ţi trebuie nuntă.
Nunta e locul unde persoana
care pretinde că te iubeşte trebuie să stea lângă tine.
Îi inviţi pe toţi oamenii pe care i-ai cunoscut.
Familia ta, familia lui.
Inviţi portari din clădiri unde nici nu mai locuieşti.
Toţi sunt de faţă.
Toţi tovarăşii tăi stau lângă tine
şi se holbează la gagiu.
Obiectivul ceremoniei e să te întorci spre partener şi să spui:
„Mai ştii când spuneai că mă iubeşti?
Spune-le şi lor! A venit mătuşa ta.
Spune-i că vrei să mori lângă mine! «Până când moartea ne va despărţi.»”
De asta faci nuntă. Eu...
Înţeleg acum, fiindcă-s îndrăgostit şi vreau să mă însor.
Da. Chiar vreau. Îl ador pe iubitul meu.
E cel mai bun prieten al meu. Ador fiecare moment cu el.
Îmi place să-i stau în poală când se joacă Mario.
Sper să fim împreună mereu.
A fost aniversarea noastră în 6 ianuarie.
Da.
Mi-a înviat inima.
Nu-i place când spun asta, dar mie-mi place.
E ceva nou şi palpitant pentru mine.
El e egalul meu, iar asta e tot ce contează:
să fii cu un om pe care-l consideri egal. Suntem diferiţi.
Am crescut în medii diferite, suntem diferiţi în multe privinţe.
Ascultăm muzică diferită.
Eu am crescut ascultând mult rap şi Jay-Z.
Aşa că toate cântecele mele preferate sunt despre un traficant
cu o armă, care a făcut ce a avut de făcut ca să supravieţuiască.
Iubitul meu a crescut ascultând muzica lui Björk.
Şi a Joannei Newsom.
Toate cântecele lui preferate sunt despre o vrabie care face avort.
Suntem foarte diferiţi, dar cred că suntem egali.
Şi asta contează.
Important e să fii cu egalul tău.
Aşa trebuie.
Dacă ţi se pare c-ai dat lovitura, înseamnă că te înşală.
Dacă ştii că tu eşti partida mai bună,
vei căuta mereu să închei relaţia.
Trebuie să fiţi egali. Eu şi iubitul meu suntem egali.
Eu sunt bogat, el e alb, deci suntem egali.
Suntem chit.
Dar nu mă pot abţine, mă compar mereu cu el.
Orice face iubitul meu ca să se perfecţioneze,
eu o iau ca pe o inculpare a mea.
Dacă se dă jos din pat înaintea mea, mă simt ca o putoare ordinară.
Iată cel mai bun exemplu pe care-l am!
Ne-am cumpărat un aparat de vafe de la Williams-Sonoma,
fiindcă eu ador vafele. Ador Ziua Vafelor.
Seara de dinainte, am emoţii. Îl întreb: „Mâine faci vafe?”
„Da, fac.”
Dorm opt ore şi mă trezesc fericit. Parcă ar fi Crăciunul.
Coborâm la parter, iubitul meu face vafele,
apoi ni le pregătim diferit.
Mie-mi place să le rup în bucăţele mici,
să-mi fac un munte din vafe.
Apoi, topesc jumătate de oală de unt Kerrygold
- ...şi-mi înec vafele în unt. - Da.
Apoi, iau cel mai ieftin sirop pe care-l găsesc.
Nu mă refer la sirop de arţar organic, din acela auriu.
Nu, eu vreau Log Cabin.
Aşa-mi place mie.
Şi-mi înec vafele în Log Cabin.
Apoi, pun farfuria la microunde timp de 14 secunde.
Le bagi la microunde ca să se înmoaie puţin.
Apoi mă pun la masă. Aşa-mi plac mie vafele.
Iubitul meu mănâncă vafe cu un polonic
de smântână proaspătă şi fructe de pădure. Iar asta
n-ar trebui să conteze.
Cui îi pasă? Fiecare mănâncă cum îi place.
Dar nu pot să nu compar: mă aşez la masă,
mă uit la vafele mele, care strălucesc,
mă uit la iubitul meu şi la vafele lui,
mă uit iar la ale mele, la ale lui,
iar la ale mele, apoi mă enervez şi zic:
„Deci tu ai vrut un negrotei.
Asta vezi când te uiţi la mine: un negrotei cu colesterol ridicat,
ca tata şi ca bunicul.” El n-a vrut asta, e doar micul-dejun.
Dar eu compar mereu.
Mereu compar ce facem. Mă gândesc la felul în care acţionăm.
Cum comunicăm ce ni se pare important.
Învăţ ce să fac cu furia mea în această relaţie.
Fiindcă eu sunt foarte sensibil şi mă simt rănit foarte uşor.
Foarte uşor.
Uneori, iubitul meu spune chestii într-un fel care arată clar
că n-a fost pocnit niciodată.
Ştiţi la ce mă refer? Foloseşte un ton anume.
Uneori, e pasiv-agresiv,
iar agresivitatea pasivă e violenţa albilor.
Nu pot să mă bat cu el.
Nu aşa funcţionează o relaţie gay. Aşa credeam la început.
Credeam că, dacă mă supăr pe el, o dăm parte în parte, ca bărbaţii.
Fără poliţie. Cine se prăbuşeşte îşi cere scuze.
Dar nu aşa funcţionează. Trebuie să-mi exprim sentimentele.
Trebuie să-i spun când m-a rănit.
Şi asta mi se pare foarte dificil
fiindcă-i o chestie foarte gay.
Să nu mă înţelegeţi greşit! I-o sug de nu mai ştie ce-i cu el.
Dar nu pot să-i spun că m-a rănit.
Sunt bărbat, ce mama mă-sii!
Aş vrea. Aş vrea să-i pot spune lui Michael
că m-a rănit, fiindcă aşa trebuie să faci.
Dar, din păcate,
mă pricep de minune să ţin în mine şi să nu împărtăşesc cu cel iubit.
Când te pricepi de minune la ceva, e greu să nu te foloseşti de asta.
Poţi deveni specialist în asta.
Să ţii în tine e un joc pe care doar unul dintre voi ştie că-l jucaţi.
Scopul jocului e să-l faci să te întrebe ce te deranjează,
fără să îi spui că ceva te deranjează.
Uitaţi cum se face: mai întâi, n-ai voie să pari supărat.
Că atunci ai pierdut. N-ai voie.
Atunci îşi dă seama că-ţi pasă, iar lucrul ăsta îl ştie oricine:
cel căruia îi pasă mai puţin deţine puterea în relaţie.
Deci să nu pari supărat! Trebuie să pari preocupat.
Trebuie să pară
că te gândeşti la o ecuaţie matematică dificilă,
prea dificilă ca s-o înţeleagă el. Te concentrezi.
Nu spui nimic cu voce tare,
doar te gândeşti: „Doi cu trei fac cinci...”
La început, sigur nu observă.
Şi nu te întreabă ce te deranjează.
Te întreabă o chestie banală: „Ce vrei la cină?”
Şi asta o să te scoată din sărite.
Trebuie să treci la pasul următor.
Nu mai oferi afecţiune.
Deloc. Nu-i oferi afecţiune deloc,
o îndrepţi spre altcineva, de faţă cu el.
Dacă nu e nimeni prezent, i-o oferi câinelui.
Eu mă tăvălesc pe jos cu câinele.
„Cine-i cel mai bun băiat din casă?
Cine-i băiatul meu preferat?”
Nu ai voie să râzi.
Până când iese din cameră, atunci râzi zgomotos din orice.
Să sperăm că se întoarce repede şi întreabă: „Ce-i aşa de haios?”
Tu spui: „Nimic.”
Până la urmă, uneori durează două zile,
ajunge să te întrebe: „Ce te deranjează?”
Sincer, uneori, atât îi ia iubitului meu să mă întrebe ce mă deranjează.
Iar eu sunt atât de enervat, că-i răspund: „Ce?
Nimic, iubitule.
Tu eşti bine?”
Fiindcă, uneori, în casa mea se merge pe aburit.
Vreau să fiu mai bun. Chiar trebuie să fiu.
Vreau să mă simt matur în relaţia mea.
Vreau să pot să-mi exprim trăirile, să fiu deschis şi sincer mereu.
Ştiu că e foarte important într-o relaţie.
Şi mai ales în relaţia noastră,
fiindcă suntem într-o relaţie deschisă.
Ideea lui.
Ideea mea era să-l înşel.
Şi să duc o viaţă secretă,
apoi să simt cum mă apasă minciuna, să ajung acasă şi să stau tăcut
pe alee, vreme îndelungată, ca tata.
Nu voiam să fie deschisă. Mă tem de judecata altora
şi îmi dau seama ce gândesc unii dintre voi:
„Ce-i aia relaţie deschisă şi de ce ai face asta?
Dacă iubeşti pe cineva cu adevărat,
nu poţi să fii doar cu omul ăla?”
Iar răspunsul este nu. Eu vreau să le-o trag tuturor, oricând.
În mintea mea, mă relaxez cu un joculeţ
oricând sunt într-o sală nouă: „Dacă se încuie uşile,
cui i-o trag prima oară?” Şi-mi fac o listă.
Şi am şi rezerve. Sunt un tip foarte sexual
şi învăţ să accept asta la mine.
Nu-mi pot petrece viaţa suprimându-mi sexualitatea.
Şi nu mă pot preface că vreau să i-o trag unui singur om,
fiindcă asta-i o minciună pe care o folosesc heterosexualii.
Asta faceţi. Îmi dau seama.
Eram la cină cu un prieten şi cu soţia lui
şi vorbeam despre actriţe. Cineva a adus vorba de Sydney Sweeney,
o actriţă frumoasă, iar prietenul heterosexual a fost întrebat
ce părere are despre ea. Şi a minţit,
folosind un cuvânt pe care îl folosesc heterosexualii când sunt femei de faţă.
„Sydney? E atrăgătoare.”
Aşa a răspuns. I s-a subţiat vocea.
„E atrăgătoare.
Are doi ochi, nas şi gură.”
Eu mă gândeam: „Ţi se pare atrăgătoare
sau vrei să-i lingi găurica după sală? Ia zi, care variantă?”
Înţeleg. E greu să fii aşa de sincer,
căci relaţiile deschise presupun multă sinceritate,
lucru care poate fi de ajutor.
E foarte frumos să fii deschis şi sincer cu cineva,
dar poate fi foarte dificil să-i spui persoanei la care ţii
că vrei să te cuplezi cu altcineva. Asta poate fi dificil.
Adică, într-o seară de marţi liniştită, când suntem acasă,
iar iubitul meu citeşte relaxat o carte bună,
în casă miroase a lumânări parfumate şi ascultăm concerte live NPR,
eu trebuie să perturb acea pace şi să-i spun:
„În loc să-mi petrec seara cu tine,
cred că vreau să mi-o sugă un tip de 23 de ani.
Mă întorc înainte de cină.” E dificil.
E dificil să vă spun şi vouă, uitaţi cum aţi reacţionat!
Ce presupune asta? Ce înseamnă? Lumea crede că vrei o relaţie deschisă
fiindcă te-ai plictisit de sexul cu partenerul. Dar nu e aşa deloc.
Pentru mine, să fac sex îndrăgostit e ceva foarte nou.
Foarte nou.
Iubitul meu e primul om căruia i-am tras-o şi pe care-l respect.
Nu ştiam că aşa ar trebui să fie, scuze.
Îl respect mult, iar sexul e foarte pasional.
În braţele lui, mă simt în siguranţă.
Ador să facem sex. Suntem foarte conectaţi.
Ne uităm unul în ochii altuia, mutând privirea de la un ochi la altul.
Stângul, dreptul, stângul, dreptul.
Când faci treaba asta, simţi că are însemnătate.
Iubitul meu e Clair Huxtable pentru mine.
Serialul n-a violat pe nimeni.
Vreau să spun că am crescut cu The Cosby Show,
iar Cliff şi Clair Huxtable au fost un cuplu important pentru mine.
Erau doi oameni care se respectau mult.
Profesionişti, îndrăgostiţi.
Aveau o familie împreună.
Asta e iubitul meu pentru mine, omul cu care vreau o familie.
Şi îmi place sexul cu însemnătate.
Dar, uneori,
vreau
o panaramă pe care s-o abuzez.
Doar eu? Bine, doar eu.
Un străin de pe internet,
care vine pentru a fi dominat.
Cineva pe care nu-l respect deloc. Nici el, pe mine.
Care, când vine şi-mi cere apă, primeşte apă în sticlă de plastic.
Sticlele de sticlă sunt pentru mine şi iubi,
dar el primeşte sticlă de plastic, care scârţâie.
Un om care nu-mi ştie vocea adevărată.
Vorbesc cu o voce mai groasă: „Care-i treaba?”
Sunt mai dominator. El vrea să fie dominat.
Vrea să fie strangulat. Ador strangularea.
Ştiţi ce zic?
Aţi strangulat vreodată pe cineva până aproape de limită?
Ştiţi ce zic?
Când începe să tuşească şi să tremure, ador treaba asta.
Îmi place să scuip în gurile oamenilor.
Aţi făcut asta? Ştiţi la ce mă refer?
Şi nu un scuipat mititel.
Ca atunci când mama-pasăre îşi hrăneşte puiul.
Un scuipat care vine din rărunchi,
un scuipat aproape rasist.
Şi scuipi în jos,
dar ratezi gura şi nimereşti ochiul.
Eu sunt foarte înalt şi, dacă i-o trag cuiva din spate,
îmi place să-mi pun piciorul stâng
tocmai pe faţa lui,
cu şoseta mea Nike murdară,
apoi îl întreb: „Îţi place aşa, nu?
Da, ia de-aici! Fă loc, vine tati!”
Mă rog, nu vreau să-i fac asta lui Clair.
Ea poartă pijamale de mătase, e avocată,
merge la serviciu.
Relaţia e deschisă,
deci şi iubitul meu şi-o trage cu alţii.
Sincer, nu-mi place treaba asta.
Deloc. Îmi place când o fac eu, nu când o face el.
Fiindcă tot trebuie să ne povestim ce am făcut.
Nu vreau să-mi imaginez iubitul cu o şosetă murdară pe faţă.
Iar iubitul meu descrie foarte detaliat.
Uneori, foloseşte cuvinte pe care nu le mai pot uita.
Ultima oară când s-a cuplat cu cineva, a zis că scula ăluia era vânjoasă.
Poftim? Nu-i un cuvânt pe care-l auzi des.
„Cum adică vânjoasă?”
Nu mai pot privi muşchii ca înainte.
„Avea sculă vânjoasă?”
Nu-mi place că face sex fără mine.
Începe să-mi placă ideea de cuplu cuckold.
Staţi aşa, ştiţi ce înseamnă asta?
Înseamnă să-l vezi pe partener cum şi-o trage
cu altcineva. Începe să-mi placă ideea.
Ştiţi de ce? Dacă iubitul meu va avea parte
de experienţe sexuale plăcute cu alte persoane,
vreau să fiu inclus în amintire.
Atât.
Când şi-ar aminti experienţa,
aş vrea să-i pot spune: „Nu, nu. Mai ştii că mă masturbam în colţ,
nu uita de mine!”
Vă spun ce e frumos la relaţii.
O chestie minunată, de care nu ştiai că ai nevoie,
care e importantă pentru mine.
Ador să am pe cineva care să vorbească cu mama în locul meu.
E de parcă ai folosi coduri.
Vine o vreme în viaţă
când îţi dai seama că mama ta e nebună.
Şi chiar e nebună. Iată evoluţia mamei tale:
se transformă din femeia responsabilă care-ţi făcea sendvişuri
într-o tanti vorbăreaţă, fără limite,
genul pe care nu ţi-l doreşti lângă tine în avion.
Aşa se transformă mama ta: o ia razna.
Ştiu că unii dintre voi se gândesc:
„Nu se referă la mama. Mama mea e mişto, nu e nebună.”
Nu, asta înseamnă că mama ta e alcoolică.
Asta nu-i mişto. E o tanti iresponsabilă şi nebună.
Mama e nebună, de asta ai grup de discuţie cu familia.
Grupul de discuţie e creat ca tu şi fraţii tăi
să răspundeţi cu rândul prostiilor pe care vi le trimite.
Poze cu copii străini, pe care nu i-ai mai văzut,
sau luminiţele de Crăciun ale altora. Mama e nebună.
Mama ta ori e nebună, ori a murit şi era nebună înainte.
Astea-s singurele opţiuni. Toate mamele o iau razna. A cui e vina?
Nu ştiu. Probabil a taţilor.
Fiindcă tatăl devine tăcut.
Tatăl începe să spună tot mai puţine cuvinte, de la an la an.
Tatăl meu stă acum cuminte într-un colţ
şi, ocazional, spune tâmpenii:
„Nu pare să fie duminică.”
Iar eu îi zic: „Ce naiba spui, domnule?
Chiar e duminică.”
Tatăl devine tăcut, iar mama o ia razna.
Toate mamele o iau razna, fiindcă devin radicale.
Nu ştiu ce să facă cu energia de mamă.
Ceva le radicalizează.
Dacă ai noroc, mama ta se apucă de grădinărit.
Felicitări, ai nimerit una bună!
Dar, cel mai probabil, devin fane ale conspiraţiilor.
Sau, în cazul meu, devine extrem de religioasă.
Mama îl adoră pe Isus acum.
Mergeam la biserică înainte, dar nu era chiar aşa.
S-a schimbat ceva la ea.
Îl adoră pe Isus acum. Îl adoră.
Poartă toate produsele Lui.
Îi citează versurile mereu.
Isus e rapperul ei preferat. Abia aşteaptă să se întoarcă.
E dependenţa ei. Abia aşteaptă să se întoarcă.
Şi-i spun: „Mamă, cunosc celebrităţi
şi niciuna nu petrece timpul cu fanul numărul unu.”
Trebuie s-o anunţ.
Îi spun: „Când se întoarce Isus, n-o să aibă treabă cu tine.”
Isus o să se teamă de mama.
O s-o trateze ca pe aia care a omorât-o pe Selena.
O să stea la 900 m depărtare de ea.
Uneori,
simt că mă lupt cu Domnul
pentru sufletul mamei.
Nu-mi dau seama cine câştigă.
Eu plătesc pentru orice,
iar ea tot Lui îi mulţumeşte.
Şi asta mă enervează.
Serios. Sunt într-o situaţie ca cea a jucătorilor din NBA,
adică eu aduc toţi banii în casă. Toţi folosesc contul meu de Instacart.
Plătesc cumpărăturile tuturor.
Sincer vă spun,
încep să gândesc ca republicanii de pe vremea lui Reagan.
Puţin. Văd cât cheltuiesc pe mâncare.
Mă gândesc: „Nu pot să le trimit o bucată de brânză
şi un sac de orez, ca în anii ’80? Chiar le trebuie carne?”
Nu înţelegeţi.
Am lansat un serial, iar negroteii s-au pensionat din senin.
Şi nu primesc respectul cuvenit.
Deloc. Adică...
Cred că familia mea ar trebui să aibă o poză cu mine lângă uşă.
Ar trebui să se roage în direcţia apartamentului meu
de cinci ori pe zi. Chiar cred asta.
Cred că ar trebui să-mi spună „preacinstitul Jerrod Carmichael”,
de parcă aş fi Elijah Muhammad.
Vreau să fiu lăudat, dar nu sunt, iar asta nu-mi convine.
Uneori, mi-e greu să stau pe lângă ei.
Înţelegeţi?
Mi-e greu să stau pe lângă ai mei,
fiindcă nu pot să fiu eu însumi, că i-aş ofensa.
Şi nu vor să meargă la terapie,
deci habar nu au cine sunt ei.
Problema e că eu sunt gay, iar ei nu citesc nimic.
Uneori, mă văd cu ei mai multe zile.
Am fost în Carolina de Nord o săptămână.
E perioada maximă pe care o pot îndura.
Şi am ajuns să jucăm Uno.
Chestii pe care le faci cu oameni pe care nu-i ştii foarte bine.
Dacă mi-ar cere un tovarăş să jucăm Uno, l-aş da afară din casă.
Dar eu jucam cu mama, ca sa mai treacă timpul.
Şi am ajuns acasă sâmbătă, aşa că mama m-a întrebat
dacă merg cu ea la biserică a doua zi.
Şi am acceptat.
A fost o greşeală. Voi ştiţi prea bine.
O greşeală. Unele lucruri ar trebui să le evit,
inclusiv mersul la biserică.
Mi-e greu să merg la biserică.
Aţi fost vreodată cei mai deştepţi dintr-o cameră?
Aşa-s eu la biserică. V-aţi uitat vreodată în jur
şi aţi avut gânduri sumbre, pline de superioritate?
Mă uitam la doamnele din biserică, îmbrăcate colorat,
cu pălării mari, şi mă gândeam:
„Bietele de voi, că idioate mai sunteţi!”
Odată ce afli că biserica e o schemă piramidală,
nu mai poţi să uiţi. Eu ştiu, dar mama nu ştie.
Aşa că stăteam lângă ea pe bancă
şi venise momentul să doneze, momentul lor preferat.
Iar banii se pun în nişte pliculeţe.
Aşa se face la biserică: parcă-şi ascund banii de Domnul.
E ca o farsă în cinstea lui Isus. Preotul s-a ridicat
şi a spus ceva... Mi s-a părut o nebunie.
Preotul s-a dus în amvon şi a spus:
„Luaţi-vă plicurile,
fiindcă Domnul mi-a spus...”
Deja nu părea deloc verificabil. Frate, ţi-a spus Domnul?
Aşa a zis. „Domnul mi-a spus
că ce semănaţi azi...”
Exact aşa a spus: „Ce semănaţi azi,
Domnul mi-a spus că veţi culege cel puţin înzecit până vineri.”
Aşa a zis: „Până vineri.”
Iar eu încercam să nu râd. Pe bune?
Domnul îi şopteşte în ureche
unui negrotei de 80 de ani.
De parcă Domnul ar deţine firmă de pariuri sportive.
„Zi-i că se schimbă! Să nu-şi facă griji!
Oricât ar fi, până vineri se rezolvă.”
Mi s-a părut de-a dreptul nebunesc.
Apoi m-am uitat în stânga şi am văzut-o pe mama cu mâna în poşetă,
luând 20 de dolari din banii mei.
Am văzut-o cum îi pune în plic, plicul, pe tavă,
care apoi a dispărut.
Iar eu mă gândeam... Vă uitaţi vreodată la părinţi şi ziceţi:
„Din sperma ta şi ovulul tău?
Eu? Cum?”
Şi mai aveam de petrecut o săptămână cu ei.
Nu merg în Carolina de Nord pentru părinţii mei.
Ci pentru că fratele meu are cinci copii pe care-i iubesc mult
într-o anumită ordine, sincer să fiu.
Nu pe toţi la fel, e clar că am un preferat.
Vă spun ordinea. Pe locul doi...
Pe locul doi sunt nepoţii cei mai mari, care mi se par foarte mişto
şi vreau să creadă că şi eu sunt mişto, deşi ei probabil nu cred.
Uneori, încarcă fotografii cu celebrităţi
la evenimente la care am participat şi eu. Şi asta mă doare.
„Dacă nu pui una cu unchiul gay...”
Ei doi nu-s preferaţii mei. Preferata mea e Lorden, nepoata.
O iubesc foarte mult. Are opt ani.
E foarte deşteaptă, foarte amuzantă.
Foarte charismatică. Ador să petrec timp cu ea.
Şi am dus-o la un loc de joacă. Ne-am fugărit prin parc,
ne-am dat în leagăn, în carusel.
Şi a vrut să mă dau cu ea pe tobogan.
M-a luat de mână şi a urcat cu mine,
apoi ne-am aşezat. S-a pus lângă mine.
Înainte să coborâm pe tobogan, Lorden mi-a atins capul şi a spus:
„Unchiule Rod,
îmi place părul tău.
E moale.”
Iar eu i-am spus:
„Financiar, voi avea grijă de tine toată viaţa.”
Vorbesc serios. Ştiţi de unde ştiu?
Când plecam din parc, înapoi spre maşină,
am traversat o stradă aglomerată,
iar Lorden era să sară în faţa unui autobuz.
În momentul ăla, am înţeles că, la nevoie,
aş fi împins-o pe Lorden din calea lui
şi aş fi fost eu lovit de autobuz, aşa mult o iubesc.
Aş fi făcut asta,
deşi asta mi-ar fi înfundat toată familia.
Vorbesc serios, putea să fie toată familia aşezată în drumul autobuzului.
Nu vreau să pun un preţ pe viaţă, că ea are opt ani
şi potenţialul ei e nelimitat, dar eu sunt unul la un milion.
E puţin probabil să mai fie unul ca mine în familie.
Adică...
vreau să trăiască, dar aţi mers la înmormântarea vreunui copil?
Nu-i un eveniment aşa de trist.
Majoritatea oamenilor vorbesc ipotetic:
„Putea să fi ajuns preşedinte.”
„Da, sigur, dacă ne apucăm să inventăm.”
Câtă vreme eu trăiesc, jelim în Hawaii.
Nu contează, e în viaţă. Toţi suntem.
Şi am petrecut o săptămână grozavă. O săptămână grozavă cu Lorden.
Asta m-a făcut să înţeleg cât eram de meschin, de ridicol,
aşteptând să fiu lăudat de familia mea.
Am renunţat la orice împotrivire.
Şi...
nu ştiu cum, dar mi-am dat seama că am ocazia să am grijă
de familie, iar ăsta-i un lucru bun.
Înainte să plec la New York ca să fiu gay în treaba mea, m-am gândit
la ceva.
M-am oprit la un bancomat şi am scos vreo 2.000 de dolari,
pe care voiam să-i ascund în sertarul mamei.
Mi-am acceptat rolul de Iepuraş de Paşte. „Îi ascund.”
Am început să-mi imaginez cum ar fi găsit banii.
„Ce o să se mai bucure când îi găseşte!”
Şi, chiar când puneam banii în sertarul cu şosete,
mi-am dat seama.
Mi-am amintit vocea preotului spunând...
„Ce semănaţi azi.” Şi mi-am dat seama că Domnul câştigă.
El câştigă.
Să fiu acasă,
în Carolina de Nord, locul pe care-l numesc „acasă”. Nebunesc.
Mi-e destul de greu,
fiindcă ai mei locuiesc în casa în care am copilărit.
Când sunt acolo,
parcă e capsula timpului.
Îmi aminteşte cât de mult am încercat să fiu heterosexual.
Eram un copil care încerca din greu să fie heterosexual, un simplu adolescent.
Mă uit la dulapul copilăriei, cu hainele Rocawear.
Girbaud şi nişte Sean John, că încercam să fiu cool.
În camera de zi,
aveam un calculator înainte.
Mi-amintesc cum veneam acasă, în gimnaziu,
şi ajungeam înaintea părinţilor mei
cu vreo 15-20 de minute.
Luam Biblia din cameră
şi o ascundeam într-un sertar.
Apoi, mai era un poster cu „urma în nisip”.
Îl luam şi-l întorceam, ca să nu mă vadă Isus.
Apoi intram pe BiLatinMen.com...
şi mă masturbam, aşa de mult mă străduiam să fiu heterosexual.
Apoi luam Biblia din sertar
şi întorceam posterul la loc, ca să mă vadă Isus
cum încerc să mă masturbez uitându-mă la pornografie hetero,
fiindcă ştiam că Domnul adoră păsărica.
„Eşti mândru de mine? Uite, Doamne!
Ejaculez uitându-mă la fete.” Am încercat din greu să fiu heterosexual.
A fost o provocare.
Cea mai mare a avut loc în luna ianuarie a anului 2000,
anul în care D'Angelo
a lansat videoclipul piesei „Untitled (How Does It Feel)”.
A fost un moment important.
Poate nu ştiţi despre ce-i vorba. Îmi face plăcere
să vă explic de ce a fost important.
D’Angelo e un artist neo soul din Virginia care, în anul 2000,
era cel mai sexy bărbat din lume.
D’Angelo era aşa de sexy, încât asta i-a afectat viaţa.
D’Angelo era aşa de sexy, încât uitai că avea 1,70 m.
Aşa de sexy era. Nici mai conta înălţimea.
A lansat un clip în care se pune accentul pe corpul lui.
Doar pe corpul lui, care era perfect.
Foarte bine sculptat. Am văzut David al lui Michelangelo pe viu.
Mă rog.
Nu vă obosiţi cu excursia la Florenţa, uitaţi-vă la clip!
Fundalul este negru.
Nimic altceva nu contează.
Iar camera se mişcă încet în jurul corpului lui D’Angelo,
începând cu părul.
Avea nişte codiţe împletite perfect.
Se vedea că are o tipă de culoare care-i poartă grija.
Camera se plimbă încet deasupra feţei lui frumoase, cu ochii,
barbişonul
şi buzele lui frumoase şi pline.
În tot acest timp, el zâmbeşte
şi cântă şi zâmbeşte şi cântă, cu strunga lui mică.
Avea şi vreo doi dinţi strâmbi,
dar tot sexy era.
Prea masculin ca să meargă la dentist. Era sexy.
Iar camera se plimbă deasupra gâtului.
Începe să transpire.
Mi-amintesc că o venă a gâtului ieşea în evidenţă şi avea un tatuaj.
Apoi, camera ajunge la piept.
Îmi amintesc pieptul lui transpirat,
cum transpira el pe pectoralii lui îmbietori,
pe sfârcurile ca nişte fulgi de ciocolată.
Curgea transpiraţia şi pe braţe, care arătau ca nişte cartofi dulci.
Avea transpiraţie pe braţe, amestecată cumva
cu deodorantul lui,
deci se vedea şi o picătură albă
care curgea pe abdomen. Abdomenul lucrat perfect,
care contrasta cu transpiraţia când cânta.
Ca o tavă de fursecuri, nu alta.
Şi avea păr pe linia care traversează abdomenul, care se termină în formă de V.
Înţelegeţi că era anul 2000.
Nimeni nu mai văzuse abdomen în formă de „V”. D’Angelo era primul.
„V” este un muşchi pe care nu-l poţi lucra la sală.
Îl şlefuieşti prin futaiuri. Trebuie să-l meriţi.
Iar D’Angelo avea şanţuri iliace date naibii.
Iar clipul ăla...
Nici măcar nu stă nemişcat. El străluceşte în centru
şi se roteşte încet, ca un pui la rotisor.
Dintr-o parte în alta.
Când s-a lansat videoclipul,
trebuie să înţelegeţi că ne uitam la canalul BET în familie.
Eram în cameră cu toţi cunoscuţii mei,
iar clipul era o operă de artă care solicită un răspuns.
Toţi cei prezenţi trebuiau să zică ceva.
Eram un băiat care îşi ascundea sexualitatea. Nu ştiam ce să zic.
Nu ştiam.
Voiam să răspund ca fetele din cameră.
Voiam să mă duc şi să ating ecranul.
Ca într-o vizită la închisoare, o mişcare înceată...
Dar nu era posibil. Trebuia să fiu bărbat, să fiu puternic.
Aşa că am repetat o porcărie masculină
zisă de fratele meu.
„Cântecul a fost mişto, dar nu era nevoie de clip.”
Porcărie pe care n-o credeam. Sigur că nu.
Mă străduiam, fiindcă fusesem crescut heterosexual.
Când eşti crescut aşa, există o singură regulă:
„Nu fi gay!”
Am încălcat singura regulă.
Singura regulă: „Nu fi gay!” Şi am încercat din greu.
M-am minţit singur multă vreme cu privire la sexualitatea mea.
A fost o perioadă ciudată, prin anii 2013-2014,
când am lansat un serial.
The Carmichael Show,
serial în care sunt heterosexual, port marca Jordan,
încercând să-i păcălesc pe oameni. Şi eram cunoscut ca acum.
Eram foarte cunoscut.
În acelaşi timp, abia se lansase Grindr.
Mă cuplam cu diverşi tipi
şi era o nebunie, fiindcă aveam o viaţă publică
şi una foarte privată,
pe care încercam să le ţin separate.
Şi asta m-a speriat.
Fiindcă eram speriat, obişnuiam să fac o chestie imorală.
Pe vremea aia, păcăleam lumea.
Ştiu, mi-e ruşine să recunosc.
N-ar trebui niciodată să te dai drept altcineva.
Încercam să-mi justific alegerea fiindcă aşa fac mereu păcătoşii.
Ştiam că greşesc, dar mă gândeam
că, obiectiv vorbind, arătam mai bine decât tipul din pozele trimise.
Mă gândeam că lumea va fi plăcut surprinsă.
Mă aşteptam să se supere la început,
apoi să se gândească: „Da, m-ai păcălit.”
Dar îmi amintesc o noapte când eram la New York
şi stăteam la hotelul The Bowery, din Lower East Side.
Şi stăteam acolo din motive dubioase.
Nu fiindcă era bun room-service-ul.
Stăteam acolo fiindcă nu-ţi trebuia cheie de acces pentru lift.
Dubios, ştiu.
Dar, dacă venea un tip seara târziu,
nu voiam să mă dau de gol sunând la recepţie
şi inventând ceva.
„Vine partenerul meu de afaceri, trimiteţi-l la mine, vă rog!”
Nu voiam să fac asta. Aşa că eram cazat la The Bowery.
Era sâmbătă seară, aproape se făcuse duminică.
Mă uitam pe Grindr. La televizor rula Saturday Night Live.
Încercam să chem pe cineva la mine.
Le trimiteam mesaje mai mult albilor,
fiindcă mă gândeam că n-aveau de unde să-mi ştie proiectele,
deci n-aveau să mă recunoască.
Era un tip alb prin apropiere.
Pleca din club. Îl chema Liam.
Ne trimiteam mesaje, cum se face pe Grindr.
„Ce mai faci?” „Stau la The Bowery. Hai şi tu!”
Chestii de-astea. Aşa că Liam a acceptat să vină şi să mi-o sugă.
Scuze că o spun aşa de direct.
Am spus-o aşa fiindcă ăsta e singurul avantaj
atunci când eşti gay: poţi fi foarte sincer
cu privire la intenţii.
Spre deosebire de heterosexuali.
Heterosexualii trebuie să scrie:
„Vrei să mâncăm o îngheţată sau să mergem la un show de comedie?”
când, de fapt, vreţi felaţie. Dar nu puteţi spune asta.
Aşa că Liam urma să vină să mi-o sugă. M-am îmbrăcat discret,
cu pantaloni scurţi de baschet, maiou şi bandană.
Am mutat de pe SNL pe ESPN, fiindcă-mi place să mi-o sugă cineva
când am baseball sau PTI în fundal.
O bătaie în uşă. Am deschis.
Liam era alb, cam 1,75 m, cu păr tuns scurt.
Avea jachetă albă de aviator, cu portocaliu, şi ţigară electronică.
A suflat un nor de fum în aer. După ce s-a risipit,
m-a întrebat cel mai înfricoşător lucru pe care-l poate auzi un homosexual ascuns.
Liam m-a întrebat:
„Te cunosc cumva?”
Mi-a stat inima
şi mi-a venit în cap singura soluţie rezonabilă atunci:
„Oare trebuie să-l omor pe albul ăsta?”
Stătusem des acolo, ştiam când e luat gunoiul,
m-am gândit că aş putea scăpa.
Dar tot am continuat cu felaţia. Asta-i nebunesc la bărbaţi.
Excitarea primează şi în situaţii periculoase.
Sunt tipi care se bucură de felaţii acum, la război.
Am continuat cu felaţia, dar a fost cea mai dubioasă
din toată viaţa mea.
Cât a stat în genunchi, Liam s-a tot uitat la mine, să vadă dacă mă recunoaşte.
Îşi muta privirea de la un ochi la altul. Eu încercam să mă bucur,
dar mă şi strâmbam ca să par altcineva.
Făceam aşa.
Stresantă. A fost o felaţie stresantă.
Mă rog, Liam a terminat, s-a ridicat.
Şi-a luat jacheta pe el.
S-a dus spre uşă şi m-am gândit că am scăpat.
Înainte să iasă,
s-a întors şi mi-a spus... Nu voi uita asta niciodată.
Mi-a spus:
„Gata, ştiu.” M-am gândit: „Futu-i!”
„Tu eşti Michael Che.” Iar eu am răspuns: „Da.
Ai dreptate. Live din New York.”
Mă bucur că am scăpat.
Era foarte stresant să mă ascund.
Mă bucur şi sunt mândru că mi-am recunoscut sexualitatea.
Vă spun sincer: dacă ascundeţi ceva acum,
ar trebui să spuneţi adevărul,
fiindcă e important şi o să vă simţiţi mai bine.
Şi lumea ar fi un loc mai bun.
Teoria mea este că violenţele din cartiere ar scădea
cu 15%, dacă negroteii ar recunoaşte că-s gay.
E teoria mea. Încă n-am testat-o.
Singura chestie de care încă mă tem e să-mi arăt afecţiunea în public.
Mă terifiază ideea
să fac asta în public,
să-mi sărut iubitul,
să-l ţin de mână în public. Chiar îmi provoacă emoţii asta.
Simt că am o ţintă pe spate. Mă sperie rău de tot.
Încerc să scap de asta. Vara trecută,
eu şi iubitul am mers la Paris şi am ieşit la cină.
Ne-am distrat de minune, am râs şi am băut sake.
Când am plecat de la restaurant, am hotărât să mergem pe jos la hotel.
Pe trotuar, iubitul meu a întins mâna
şi, în clipa aia, m-am gândit:
„Nu te abţine, Jerrod!
E în regulă. Eşti gay. Fii mândru de asta!”
Eram îndrăgostit şi voiam să arăt asta.
Nu voiam să mă tem, să mă mai ascund. Voiam să arăt asta.
Şi îmi amintesc că l-am luat de mână pe iubitul meu,
l-am sărutat
şi m-am simţit foarte bine.
Până când...
a început să se apropie încet un Nissan alb vechi.
Eu sunt din cartier. Nu-mi place când se apropie un vehicul încet.
Niciun vehicul.
Eram pe un dig zilele trecute şi a trecut încet un iaht prin faţa mea:
„Gata, încep să tragă.”
Nu-mi plac apropierile încete. Am încercat să ignor,
mergând de mână cu iubitul meu, încercând să mă simt mândru.
Apoi, din maşina cu cinci sau şase parizieni,
s-a trezit unul să ţipe ceva în franceză.
Am încercat să-l ignor, să-mi văd de treabă.
Apoi unul a aruncat un pahar cu un lichid, zic eu că era apă.
L-a aruncat pe geam şi ne-a udat complet,
iar maşina a zbughit-o de-acolo. M-am enervat.
Reacţia iniţială a fost să fug după maşină şi să mă bat cu ei.
Nu prea ştiu să mă bat, dar aş putea bate pe oricine la Paris.
Eram supărat, cu orgoliul rănit.
Mi-am dat seama de asta fiindcă mă gândeam la bani.
„Sărăntoci tâmpiţi! Îmi cumpăr zece maşini de-alea.”
Apoi, am început să ţip: „Îl cumpăr pe taică-tu şi i-o trag.”
Numai prostii.
Eram supărat, nu-l mai ţineam de mână.
Vorbeam singur, ca Joe Pesci:
„Nenorociţii! Cineva trebuie să plătească.”
Ştiu c-am spus asta de multe ori.
„Cineva trebuie să plătească.” Am ajuns în cameră,
m-am aşezat pe marginea patului şi, în momentul ăla,
am început să plâng.
Am plâns mai tare ca niciodată.
Mi s-a părut foarte nedrept,
mi s-a părut groaznic
că eu eram mândru şi îndrăgostit, dar că fuseserăm stropiţi pentru asta.
Mi s-a părut nedrept.
Michael s-a aşezat lângă mine.
A început să mă mângâie pe spate: „Ce porcărie!
E atât de nedrept!”
Michael a spus: „Jerrod...” „Mi se pare nedrept.
E o porcărie.” Iar Michael a spus: „Ştiu.”
„De ce fac asta?” Iar Michael a răspuns:
„I-am auzit pe tipi
şi, chiar dacă nu ştiu multă franceză, înţeleg câte ceva.
Nu ştiu cum să spun asta,
dar nu cred că au aruncat cu apă
fiindcă suntem gay.”
M-am oprit din plâns. M-am uitat la el.
„Nu?” Iar el a zis: „Nu.
Cred că au aruncat apă pe noi fiindcă eşti de culoare.”
Şi atunci am înţeles.
M-am lăsat cuprins de homofobie şi am uitat de rasism.
Subtitrarea: Carla Mona Gîlcă