Downloaded from YTS.MX
Poslednji put kad sam bio na televiziji učestvovao sam u rijalitiju.
Official YIFY movies site: YTS.MX
MALO POZORIŠTE MARDŽORI S. DIN NJUJORK - 20. FEBRUAR, 2025.
Nedavno sam objavio da sam gej,
i još uvek sam se borio sa ličnom homofobijom,
i stalno sam varao nekog koga veoma volim,
i nisam bio čovek kakav znam da mogu da budem.
Pa mi je sinula ideja da dokumentujem sve
čega me je najviše stid i to svima kažem javno,
možda mi pomogne da se oslobodim i svog ličnog stida.
Zaista sam bio ponosan na šou koji sam stvorio.
Nakon objave da sam gej, proverio sam Tviter da vidim
da li je to odjeknulo kod nekog drugog
ko je prošao kroz istu stvar kroz koju i ja prolazim.
Prva stvar koju sam pročitao, bila je:
„Zašto crnja Džerod ima belog momka?”
Sam sam kriv. Ja sam zeznuo.
Toliko sam brinuo zbog homofobije, da sam zaboravio na rasizam.
Ne znam da li je neko od vas maltretiran onlajn nekada
od strane grupe gejeva, crnaca, ali ću vam reći, nije zabavno.
Svi su bili tako zlobni prema meni.
Na primer, video sam tvit,
neko je objavio sliku belog čoveka koji drži rakuna,
sa natpisom: „Evo Džeroda i njegovog dečka”.
Bilo je poražavajuće, pomalo smešno. To je sve pogoršalo.
Čitao sam sve to sranje. Nisam mogao da prestanem.
Pročitao sam svaku reč.
Znam šta mislite. „Džerode, samo ostavi telefon.
Ne treba ti ovo sranje.” Nisam mogao.
Da li ste ikada čuli da poznati govore:
„Ne gledam Tviter uopšte. Ne čitam komentare.”
Lažu vas.
Svi čitaju svaku reč, čak i zvezde koje su samotnjaci.
Ako hoćete da pošaljete poruku Danijelu Dej Luisu,
treba samo da tvitujete: „Danijele Dej Luise, jebi se.”
On će to sranje pročitati.
Ljudi govore vrlo lične stvari o meni
o mom životu i seksu.
Neko je rekao da mrzim sebe, mrzim crnce,
i da sam zato u vezi sa belcem, a to nije istina.
Ovde sam da kažem da to nije istina. Bio sam u vezi sa crncima.
Moj tip crnog čoveka je vrlo mišićav.
Ponekad budem u nekim seksualno takmičarskim situacijama
gde nijedan od nas ne želi da se pokori.
Pa završimo kao u meksičkom obračunu, držeći jedan drugog za kitu.
Više je kao: „Puši mi kitu.
Ne, crnjo, ti puši moju.”
Kao poza 69 u troje.
Sranje je trajalo nedeljama.
Toliko sam čitao o sebi, mnogo nedelja, počelo je da izmiče kontroli.
Povređivalo me je, morao sam nešto da uradim.
Počeo sam da idem kod crnog terapeuta
da bih shvatio zašto imam belog dečka.
Na prvoj terapiji, neću da lažem, uleteo sam besan.
Udario sam u vrata.
„Jesam li ja Klarens Tomas, recite?”
A ona će: „Dobro.”
„Opustite se, Džerode. Skinite kaput, raskomotite se.”
I pitala je šta nije u redu.
Rekao sam da je Internet bio zloban prema meni.
Pitala me: „Šta govore?”
I ja sam joj pročitao,
da je neko tvitovao kako je razlog što imam belog dečka
to što imam kompleks inferiornosti u odnosu na belce.
Terapeutkinja se ozarila.
„Džerode, hajde da to istražimo.
Pričajte mi o svom detinjstvu.
Kažite o svojim odnosima sa belcima.
Jeste li se ikad osećali inferiornim?”
I tada sam po prvi put stvarno razmislio o tome.
Kad razmišljam o detinjstvu,
u mom komšiluku su bili samo crnci.
Osnovna škola je bila kao eksperiment organizacije za ljudska prava.
Svakog jutra su puštali himnu koju je pevala Vitni Hjuston.
Zar nije blesavo?
Moja baka je radila u menzi.
Svi susedi su bili crni, osim što, sećam se,
bila je jedna bela porodica koja je živela u kući
na kraju moje slepe ulice.
Ali svi oni, a to je istina,
svi su bili mentalno oboleli.
Pa sam rekao terapeutkinji:
„Mislim da nemam kompleks inferiornosti.
Prvih 13 godina života sam mislio da su belci retardirani.”
Stvarno jesam. Stvarno.
Prvi belački film koji sam gledao bio je „Forest Gamp”
gledao sam u ekran pitajući:
„Kako belci funkcionišu u svetu
kada su tako retardirani?”
Znate šta nije bilo dobro? Da se crnci ljute na mene.
Doživeli ste to nekad? Nije dobar osećaj.
Niko to ne može da izdrži.
Osećate se sjajno kada vas crnci vole.
Jednog dana sam išao ulicom
jedan crnac je spustio prozor i rekao:
„Vidim te.”
Koga, mene? Vidiš me?
Stajao sam mirno. Znaš kako sam se osećao?
Viđeno. Osećao sam se viđenim. Volim odobravanja crnaca.
Ne shvatite pogrešno, volim i odobravanje belaca.
Odobravanje belaca me čini finansijski obezbeđenim.
Želim da se sviđam crncima, ali se sviđam beloj gospođi sa HBO-a,
i od tada sam multimilioner, pa je to razlika.
Hvala. Preneću joj.
Bio sam stvarno anksiozan. Ja sam anksiozna osoba.
Imam posebnu marku anksioznosti.
Ja sam najanksiozniji kada je sve mirno.
Kada stvari idu dobro, ja sam stvarno nervozan.
Čekam da se desi neizbežno.
Mislim, da sam živeo u Njujorku 11. septembra, to bi bilo
iskustvo koje potvrđuje moja osećanja.
Reći ću vam zašto. Jer bih izašao napolje.
Bio bi to miran dan, ptice cvrkuću.
Onda, odjednom avion udari u zgradu,
a prva misao bi mi bila: „Rekao sam vam, jebote,
desiće se neko sranje.” Takav mi je osećaj.
Nervozan sam, i to prenosim u vezu.
U mojoj vezi, ja sam neurotičan. Ono što je ludo u vezi sa ljubavlju
jeste kad ti neko kaže da te voli,
moraš da mu veruješ na reč.
To je ludo. Vama to nije ludo?
To je ludo. Treba mi više dokaza.
Probudio bih dečka u sred noći i pitao: „Da li me voliš?”
Probam da ga prepadnem, da ga uhvatim bez odbrane.
Razumem venčanja.
U mladosti ih nisam voleo. Bunio sam se protiv venčanja.
Naljutio bih se kada bi me prijatelji pozvali na svoje venčanje.
„Zašto me zovete na tu usputnu predstavu?”
Piletina je suva, puštate hitove sa top liste.
Morao sam da rezervišem let da bih gledao kako odlučuješ.
Došao sam čak ovamo da gledam kako plešeš sa tatom.
Jebi se. Tako sam se osećao. Pre nego što sam se zaljubio.
Sada shvatam da svrha venčanja nije samo zabava.
Razlog da se venčaš jesu svedoci.
Zato se prave venčanja.
Venčanje je trenutak kada osoba
koja tvrdi da te voli stoji pored tebe.
Pozoveš sve koje si upoznao u životu.
Porodica ti je tu, njegova takođe.
Pozoveš vratara iz zgrade gde više i ne stanuješ.
Svi su oni tu.
A svi tvoji dobri prijatelji stoje u redu iza tebe
da bi buljili u ovog kretena.
Cela svrha ceremonije jeste da se okreneš prema njima i kažeš:
„Šta je sa tim sranjem da me voliš?”
Kaži njima, tetka ti je došla.
Reci da želiš da umreš sa mnom.
Kaži: „Do smrti.”
Zato postoje venčanja.
Razumem ih sada jer sam zaljubljen i želim da se oženim.
Da. Želim. Hoću. Svog dečka puno volim.
On mi je najbolji prijatelj. Sviđa mi se svaki trenutak sa njim.
Volim da mu ležim u krilu dok igra „Mario”.
Nadam se da ćemo zauvek ostati zajedno.
Bila nam je godišnjica 6. januara.
Da.
Probudio mi je srce.
Ne sviđa mu se kad to kažem, ali meni se sviđa.
To mi je tako novo. Jako sam uzbuđen, znate?
On je isti kao ja, to je stvarno važno,
da budeš sa ravnim sebi. Ne shvatite pogrešno, različiti smo.
Imamo puno različitosti, odrasli smo drugačije.
Slušamo drugačiju vrstu muzike.
Odrastao sam slušajući rep, mnogo Džej Zija.
Sve moje omiljene pesme su obično o dileru droge
sa pištoljem, koji je uradio šta je morao da bi preživeo.
A moj dečko je odrastao slušajući muziku Bjork.
I Džoanu Njusom.
Sve njegove omiljene pesme su o vrapčiću koji abortira.
Mi smo vrlo različiti ali mislim da smo jednaki.
A to je važno.
Važno je da budeš sa jednakim sebi.
Moraš.
Jer ako osećaš da si ti srećan, znači da će te prevariti.
Ako znaš da je on srećković,
stalno tražiš razlog da pobegneš.
Zato morate da budete jednaki. Moj dečko i ja smo jednaki.
Ja sam bogat, on je beo, znači jednaki smo.
Čiča miča i gotova priča.
Ali ne mogu sve vreme a da se ne upoređujem sa njim.
Sve što moj dečko radi da bi se poboljšao,
ja doživim kao optužnicu protiv mene.
Ako ujutru on ustane pre mene,
osećam se kao lenjo đubre.
Ovo je najbolji primer kog mogu da se setim.
Kupili smo aparat za vafle
jer volimo vafle. Volim dan za vafle.
Veče pre sam bio uzbuđen.
Pitao sam dečka: „Pravićeš sutra vafle?”
Potvrdio je.
Odspavao sam osam sati i probudio se baš srećan. Bilo je kao Božić.
Sišli smo, moj dečko je spremio vafle,
drugačije slažemo vafle na tanjir.
Ja volim, da uzmem vafle i iseckam na manje parčiće,
da napravim planinu od vafli, kao Stenovitu vafl planinu.
Onda istopim pola šerpice putera
i potapaš vafle u puter. -Tako je.
Onda uzmem najjeftiniji sirup koji mogu da nađem.
Ne onaj, organski prve klase sranje.
Mislim, onaj naprostiji.
Sviđa mi se to.
Onda potopim vafle u sirup.
Onda stavim tanjir na 14 sekundi u mikrotalasnu.
Morate da ga ostavite dok malo ne zacvrči.
Onda idem za sto. Tako volim da jedem vafle.
Moj dečko voli vafle prelivene
krem frešom i bobicama. Sad
to ne treba da ima veze.
Koga je briga? Jedemo drugačije vafle.
Ali kao poređenje, ja sedim za stolom,
gledam svoje vafle što se presijavaju na svetlu.
Pogledam preko stola na dečka i njegove vafle,
pogledam svoje, pogledam njegove,
pogledam svoje, puknem:
„Ja sam crnja kog želiš.”
Samo to vidiš kad me pogledaš, crnju sa visokim holesterolom
kao što su bili moj otac i deda.” Ničim izazvan, samo doručkujemo.
Ali ja uvek upoređujem.
Upoređujem sve što radimo, sve vreme.
Razmišljam kako delujemo.
Važno je kako komuniciramo jedan sa drugim.
Učim kako da se nosim sa ljutnjom u svojoj vezi,
jer sam zaista osetljiv, stalno su mi osećanja povređena.
Sve vreme.
Nekad moj dečko kaže nešto kako bi me obavestio
da ga nikad niko nije udario po licu.
Znate šta hoću da kažem? Ton koji koristi.
Ponekada je pasivno agresivan
a pasivna agresija je oružje belaca.
Ne mogu da se svađam sa njim.
Tako ne funkcionišu gej veze. Tako sam ja mislio da funkcionišu.
Mislio sam, naljutiću se na njega, onda ćemo odmeriti snage kao muškarci.
Bez policije. Prvi koji padne, izviniće se.
Ne ide to tako. Moram da kažem šta osećam i dalje.
Moram da mu kažem kada me povredi.
Meni je to zaista teško da uradim
jer to je stvarno gej.
Ne shvatite pogrešno. Pušiću mu kitu baš dugo.
Ali neću reći da me je povredio.
Ja sam muškarac, dođavola.
Ali bih to voleo. Hteo bih da kažem Majklu
kada me povredi, zato što tako treba da se uradi.
Ali, na žalost,
dobar sam u prikrivanju osećanja od osobe koju volim.
A kad ste u nečemu dobri, teško je to ne koristiti kao potporu.
I vi možete biti dobri u prikrivanju.
Prikrivanje je igra, za koju samo jedno od vas zna da je igrate.
A cilj igre je da ih navedete da vas pitaju šta nije u redu,
a da im ne kažete da nešto nije u redu.
Evo kako ćete to da uradite. Pre svega, ne smete izgledati ljuto.
Jer onda gubite. Ne izgledajte ljuto.
Jer će onda znati da vam je stalo, a svi dobro znaju
da u vezi moć ima ona osoba koja je manje zainteresovana.
Znači, ne izgledajte ljuto.
Samo treba da izgledate prezauzeto.
Treba da napravite da izgleda
kao teška matematička jednačina koju pokušavate da rešite.
I preteška je za njih da je shvate. Sami ste u svojim mislima.
Ne govorite ništa naglas,
samo razmišljajte, kao: „Čekaj, ako su tri i dva pet...”
Isprva, neće primetiti.
Neće pitati šta nije u redu.
Pitaće nešto osnovno, tipa: „Šta bi za večeru?”
A to će vas baš iznervirati.
To znači treba da podigneš stvari na viši nivo.
Počinješ da uskraćuješ naklonost.
Bez osećanja. Ne pokazuj osećanja,
onda sva ta osećanja pokaži nekom drugom, ispred njih.
Ako niko ne dođe, onda to pokaži psu.
Vrteću se po podu sa psom,
„Ko je najbolji dečko u kući?
Ko mi je omiljeni dečko?”
Nemojte da se smejete.
Dok ne izađe iz sobe, onda možeš da se smeješ.
Nadaš se da će se vratiti i pitati šta je tako smešno.
Prosto kažeš: „Ništa.”
I ponekad, prođe nekoliko dana,
dok konačno ne pita: „Šta nije u redu?”
Moram da budem iskren, ponekada mom dečku
baš dugo treba dok ne pita,
to me baš razbesni da mu odgovorim samo sa: „Šta?
Dušo, sve je u redu.
Sa tobom je sve u redu?”
Ponekad je moja kuća osvetljena gasnom lampom.
Želim da budem bolji. Stvarno treba da budem bolji.
Želim da sazrim u svojoj vezi.
Želim da mogu sve vreme da se izrazim i da budem otvoren i iskren.
Znam da je to stvarno važno u vezi.
U našoj vezi je stvarno važno
jer smo u otvorenoj vezi,
što je bila njegova ideja.
Moja je bila da varam.
I da živim tajni život
i da pustim laž da mi optereti dušu pa da dođem kući i sedim u tišini
na prilazu baš dugo, kao moj tata.
Jer nisam želeo da otvorimo našu vezu. Bojim se ljudske osude,
i mogu da osetim da neki od vas upravo misle:
„Šta je otvorena veza i zašto to rade?
Ako nekog stvarno voliš,
zar ne možeš da želiš da budeš samo sa tom osobom?”
A odgovor je, ne. Sve vreme hoću da pojebem sve.
U glavi igram igru,
svaki put kad sam u sobi: „Ako se vrata zaključaju,
koga ću prvo da jebem?” Imam i listu.
Imam i rezerve. Vrlo sam seksualna osoba,
i učim da to o sebi prihvatim.
Ne mogu da provedem ceo život potiskujući svoju seksualnost.
Ne mogu da se pretvaram da želim da krešem samo jednu osobu
jer je to laž, rezervisana za strejt ljude.
To svi vi radite. Sve vreme to vidim.
Pre neko veče, bio sam na večeri sa prijateljem i njegovom ženom,
pričali smo o glumicama, neko je pomenuo Sidni Svini,
koja je baš lepa glumica, neko je pitao mog strejt prijatelja
šta misli o Sidni. A on je lagao,
koristeći reči koje strejt muškarci koriste kada su im devojke tu.
„Sidni? Privlačna je.”
Tako je rekao. Povisio mu se glas za oktavu.
„Ona je zgodna.
Ima dva oka, nos i usta.”
Pogledao sam ga, tipa: „Misliš da je zgodna,
ili bi da joj oližeš bulju posle teretane? Šta je od ta dva?”
Shvatio sam. Teško je biti jasan,
jer otvorene veze zahtevaju dosta jasnoće,
što može da bude dobra stvar.
Može da bude prelepo biti otvoren i iskren sa nekim,
ali takođe može da bude vrlo teško da kažete osobi do koje vam je stalo
da hoćete da budete sa nekim drugim. To može da bude teško.
Jer to u stvari znači, da tihi utorak kod kuće
kad se moj dečko ušuška sa dobrom knjigom,
i upalimo mirisnu sveću, a svira nam fina muzika.
Moram da poremetim taj mir pogledam ga i kažem:
„Umesto što veče provodim ovde sa tobom,
mislim da bih hteo da karam ovog 23-godišnjaka u grlo.
Vratiću se pre večere.” To je teško.
Teško je to reći, uopšte. Vidi kako ste vi reagovali.
Šta su implikacije? Šta to znači?
Jer ljudi misle da otvarate vezu
jer vam je dosadan seks sa partnerom.
To nije tačno, za mene nije.
Za mene je novina da imam seks u ljubavi.
To je veoma novo.
Moj dečko je prva osoba koju sam kresnuo, a poštujem je.
Nisam znao da to tako treba, ja sam kriv.
Ja ga mnogo poštujem, i seks je veoma strastan.
Njegove ruke su najbezbednije mesto na svetu za mene.
Volim seks koji imam. Veza je stvarna.
Gledamo se u oči, pa promenimo oko. Znate na šta mislim?
Jeste li ikada tako, prvo levo, pa desno?
Kada se karate, promenite oči, i to je tako značajno.
Moj dečko je moja Kler Hakstabl. Znate, ono...
Emisija nije nikoga silovala. Ono što hoću da kažem...
Odrastao sam uz „Kozbijev šou”,
a Klif i Kler Hakstabl su mi bili jako važan par.
Bili su par koji se međusobno jako poštovao.
Bili su profesionalci. Voleli su jedno drugo.
Zajedno su odgajali porodicu.
Tako i ja gledam na svog dečka, na nekog sa kim bih odgajao porodicu.
I volim taj smislen seks koji imamo.
Ali, ponekad,
takođe želim
fuksu koju mogu da zlostavljam.
Samo ja? Dobro, biću sâm.
Znate, nekog nepoznatog sa interneta
koji će doći da njime dominiram.
Neko koga uopšte ne poštujem. A ni on mene.
Neko ko dođe, traži flašicu vode,
a ja im dam jeftinu plastičnu.
Za sebe i svog dečka čuvam staklene flaše,
a njemu ću da dam jeftinu „poland springs” vodu.
Neko sa kim i ne pričam svojim glasom.
Pričaću par oktava niže. Kao: „Da, šta ima?”
Znate, malo sam dominantniji. Oni žele da dominirate.
Žele da ih davim. Volim da davim.
Znate na šta mislim?
Jeste li davili nekoga do trenutka da ste skoro preterali?
Znate na šta mislim?
Da su počeli malo da kašlju i da se dave, obožavam to.
Volim da pljujem ljudima u usta.
Jeste li to radili nekada? Znate o čemu pričam?
I ne mislim na laganu pljucu.
Nego kao kad ptica hrani svoje mladunce,
duboko, skoro rasističko,
duboko, kao nagradno pljuvanje na narodnom saboru u Guči.
I pustite je nisko,
ali promašite usta, pa im upadne u oko.
Ja sam baš visok, pa kad krešem nekog od pozadi,
trudim se da svoju levu nogu
pomerim skroz okolo i zgazim im na lice,
ono, prljavom sportskom čarapom na facu,
i kažem im: „Sviđa ti se ovo sranje, je l' da?”
„Da, uživaj u sranju. Otvori usta za taticu, otvori.”
Elem, ne želim to da radim Kler Hakstabl.
Znate, ona nosi svilenu pidžamu, ona je advokat...
Mora da radi sutra ujutru.
Veza je otvorena,
što znači da i moj dečko može da kara druge ljude.
Da budem iskren, ne sviđa mi se to.
Uopšte. Mislim da je kul kada ja to radim,
ali ne kada on to radi.
Jer i dalje moramo da kažemo jedan drugome šta smo radili.
I ne želim da razmišljam o svom dragom sa prljavom sportskom čarapom na faci.
A dečko mi je baš opisan.
Ponekad koristi reči koje ne mogu da izbacim iz glave.
Poslednji tip sa kim se smuvao,
opisao je njegovu kitu da ima veliku težinu.
Rekoh: „Šta?” To ne čujete baš svakog dana.
Rekoh: „Imao je težinu?”
Nisam više gledao kese za smeće na isti način.
Rekoh: „Imao je tešku kitu?”
Ne želim da ima seks bez mene.
Tako sebe smatram da sam rogonja.
Čujte, čujte. Znate li šta je rogonja?
Rogonja je osoba koja gleda kako neko drugi kara
osobu koju voli. Ja sam takav nekakav.
Znate li zašto? Jer, ako će moj dečko da ima
zabavno seksualno iskustvo sa nekim ko nisam ja,
ne želim da me izbriše iz pamćenja.
To je sve.
Ako razmišlja o tome kasnije,
želim da mogu da kažem: „Ne, ne. Sećaš se, drkao sam u uglu,
ne zaboravi na mene.”
Reći ću vam šta je lepo u vezama.
Zaista prelepa stvar, koju nisam znao da će mi trebati,
ovo mi je jako važno.
Volim kada neko može da priča sa mojom mamom umesto mene.
To je važno, to je kôd za varanje.
Jer dođe vreme u svačijem životu
kada shvatite da vam je mama luda.
I jeste, mama je luda. Životni put vaše mame...
Od odgovorne žene, koja vam je pravila sendviče
do pričljive žene, koja nema granice,
pored koje se nadate da nećete sedeti u avionu.
Takva žena je postala vaša majka. Majka vam je luda.
Znam da me neki od vas gledaju, i misle:
„Ne priča on o meni. Moja nije luda, moja je kul.”
Ne, to znači da vam je mama alkoholičarka.
To nije kul. To je luda, neodgovorna žena.
Mama vam je luda, zato imate porodičnu grupu za ćaskanje.
Porodična grupa za ćaskanje je tu da biste vi i vaši rođaci
mogli da naizmenično odgovarate na luda sranja koja vam šalje.
Kao slike dece koju nikada do tada niste videli,
ili božićna osvetljenja na tuđim kućama. Mama vam je odlepila, jebi ga.
Mama vam je ili luda, ili je mrtva, pa je bila luda.
To su jedine mogućnosti. Sve mame polude. Ko je za to kriv?
Ne znam. Verovatno vaši očevi.
Jer se tata utišao.
Svake godine, očevi govore sve manje i manje.
Moj tata sad tiho sedi u ćošku
i ponekad kaže nešto poput:
„Ne deluje kao nedelja.”
„Izvinite, gospodine. O čemu pričaš, jebote?”
Nedelja je.
Tata vam se ućutao, a mama poludela.
Sve mame polude, jer sve mame postanu radikalnije.
Ne znaju šta da rade sa svom tom energijom.
Nečim su radikalizovane.
Ako imate sreće, vaša mama će odjednom zavoleti baštovanstvo.
Čestitamo, dobili ste dobru.
Ali vaša mama je verovatno teoretičarka zavere.
Ili ako ste poput mene, mama vam postane ludo religiozna.
Moja mama sada voli Isusa.
Odrasli smo odlazeći u crkvu ali nije bilo ovako.
Nešto se promenilo kod te žene.
Moja mama sada voli Isusa. Voli ga.
Nosiće sve njegovo.
Citiraće sve njegove stihove.
Isus joj je omiljeni reper. Ne može da dočeka da se vrati.
To je njeno sranje. Ne može da dočeka da se Isus vrati.
Mami sve vreme govorim: „Poznajem slavne ljude,
niko od njih se ne druži sa najvećim obožavaocem.”
Ne, moram da joj objasnim.
Kažem joj: „Kad se Isus vrati, neće se zajebavati sa tobom.”
Isus će se uplašiti od moje mame.
Tretiraće moju mamu kao ženu koja je ubila Selenu.
Ostaće udaljen kilometar od nje.
Ponekada...
Osećam kao da se borim sa Bogom...
za dušu svoje mame.
I nisam siguran ko pobeđuje.
Jer ja plaćam sranja,
a ona zahvaljuje Isusu.
A to me ljuti.
Stvarno. U vrlo sam specifičnoj situaciji, na primer, kao igrač NBA,
gde donosim hleb za porodicu. Tipa, na mojoj su kartici.
Plaćam svima namirnice.
I da budem iskren sa vama,
to me pretvara u republikanca iz doba Regana. Pomalo.
Samo malo. Vidim koliko novca oni troše na hranu.
U fazonu sam, mogu li da pošaljem crnjama kocku kačkavalja
i džak pirinča, kao u osamdesetima? Moraju li da jedu meso?
Ne, ne razumete.
Ja dobijem emisiju na televiziji a sve crnje se odjednom penzionišu.
I ne poštuju me onoliko koliko zaslužujem.
Ne. Stvarno ne poštuju.
Mislim da moja porodica treba da drži moju sliku pored vrata.
Mislim da treba da se mole u pravcu moga stana
pet puta na dan. Stvarno to verujem.
Mislim da treba da počnu da me zovu časni Džerod Karmajkl,
kao da sam Ilajdža Muhamed.
Želim da me hvale, a ne rade to, to mi zaista teško pada.
Ponekad je teško biti sa njima.
Znate?
Teško mi je da budem sa porodicom, jer...
pored njih ne mogu da budem svoj jer to ko sam, njih vređa.
A odbijaju da odu na terapiju,
oni stvarno ne znaju ko su.
Stvarno je problem što sam gej a te crnje čak i ne čitaju.
Ponekad sam povremeno sa njima.
Bio sam nedelju dana u Severnoj Karolini,
nedelju dana je period koji moja duša može da podnese.
Igrali smo uno.
Sranje koje radite sa ljudima koje ne poznajete baš dobro.
Kad bi me neko od prijatelja pitao da igramo uno,
rekao bih im da odjebu iz moje kuće.
Ali to igram sa mamom, pokušavam da nađem način da ispunim vreme.
Bila je subota uveče, mama me je pitala
hoću li ću u nedelju ujutru sa njom u crkvu.
Složio sam se. Da.
To je bila greška. Znate to.
To je greška. Ima nekih stvari koje ne treba raditi,
a odlazak u crkvu je jedna od njih.
Teško mi je u crkvi.
Jeste li ikad bili najpametniji u sobi?
To sam ja u crkvi. Jeste li pogledali okolo
i pomislili te stvarno mračne snishodljive misli?
Gledam te gospođe u crkvi obučene u svetle boje
sa velikim šeširima i mislim:
„Sirote, slatke i glupe ženice.”
Jednom kad saznate da je crkva piramidalna prevara,
teško je to zaboraviti. Ja to znam, moja mama ne zna.
Sedim na klupi pored nje
bilo je vreme za milodar, to joj je omiljeni trenutak.
Treba da stave svoj novac u malene koverte.
To je crkvena stvar. Kao da kriju novac od Boga.
Mala maskarada za Isusa. Onda sveštenik ustane
i kaže nešto što smatram da je ludo.
Kapelan je stao za propovedaonicu i rekao:
„Dobro, izvadite svoje koverte,
jer mi je Bog rekao...”
Već zvuči kao nešto što se zaista ne može proveriti. Bog ti je rekao?
To je on rekao. Bog mi je rekao...
da seme koje danas zaseješ.
To je rekao: Seme koje zaseješ.
Bog je rekao da će se umnožiti barem deset puta do petka.
To je rekao: „Do petka.”
Ja sedim tamo i trudim se da prigušim smeh. Stvarno?
Kao da Bog stvarno šapuće u uho
nekom 80-godišnjem crnji iz S. Karoline.
Kao da je Bog vlasnik televizije.
Ne, recite mu da ću preskočiti. Recite mu da ne brine.
Nemojte da brine. Koliko god daju, vratiće se do petka.
Ne brinite zbog toga. Mislim da je to ludo.
Onda pogledam na levo, gledam mamu kako uzima tašnu,
uzima mojih dvadeset dolara.
Gledam kako stavlja novac u kovertu, stavlja je na poslužavnik,
a onda poslužavnik odnose zauvek.
Sedim tamo i gledam, jeste li ikada pogledali roditelje: „Stvarno?”
Kao, ono: „Tvoja sperma, tvoje jajašce?
Ja? Kako?”
I još moram da provedem ostatak nedelje sa tim ljudima.
Nisu moji roditelji razlog zbog kog odlazim u Severnu Karolinu.
Već to što moj brat ima petoro dece koje mnogo volim
po veoma posebnom redu, moram da budem iskren.
Nije da ih jednako volim. Moram da izdvojim omiljene.
Reći ću vam redosled. Drugoplasirani...
To su najstarijih dvoje, i mislim da su stvarno kul,
želim da misle da sam i ja kul, ali to zaista ne misle.
Ponekada postave slike poznatih
sa događaja na kojima sam bio. A to me povredi.
U fazonu: „Ne stavite li sliku svog gej strica...”
Oni mi nisu omiljeni. Najdraža mi je Lorden.
Volim Lorden baš, baš puno. Ona ima osam godina.
Stvarno je pametna i baš zabavna.
Harizmatična je. Volim da provodim vreme sa njom.
Vodio sam je na igralište. Trčali smo po parku,
išli na ljuljaške i vrteške.
Lorden mi je tražila da se spustim niz tobogan sa njom.
I uzela me je za ruku. Odvela me do vrha tobogana,
i seli smo. Ona sede pored mene.
Pre nego što smo se spustili, Lorden se okrenula, dodirnula me i rekla:
„Čika Rode,
sviđa mi se tvoja frizura.
Tako je mekana.”
A ja kažem:
„Brinuću o tebi finansijski dokle god si živa.”
I to mislim. Stvarno. Znate kako to znam?
Kad smo odlazili iz parka i išli prema kolima,
trebalo je da pređemo prometnu ulicu,
Lorden je umalo istrčala na ulicu dok je nailazio autobus.
U tom trenutku sam shvatio, ako treba,
sklonio bih Lorden u stranu,
da mene udari autobus, jer je toliko volim.
Uradio bih to
iako bi to bilo finansijski grozno za moju porodicu.
Biću iskren sa vama. Kao da sam stavio čitavu porodicu
pod autobus. Pa...
Ne pokušavam da odredim vrednost života jer ona ima osam godina,
a njene mogućnosti su neograničene ali ja sam jedan u milion. Kao...
Vrlo je neverovatno da bi se desilo dva puta u ovoj porodici.
Pa...
Želim da živi, jeste li ikada bili na sahrani deteta?
Nije tužno toliko koliko mislite.
Ne, ljudi uglavnom govore hipotetičke stvari, kao na primer:
„Mogla je jednog dana da bude i predsednik.”
A ti pomisliš: „Da, sigurno. Ako bismo se zajebavali.”
Kažem, dokle god sam živ, bićemo u žalosti na Havajima.
Nevezano, živa je. Svi smo živi.
Proveli smo zaista lepu nedelju. Bila je to divna nedelja sa Lorden.
Nateralo me je da shvatim kako sam bio sitničav, bio sam blesav,
želeći da me porodica pohvali, znate?
Kao da sam stvarno spustio gard, potpuno.
I ja...
Ne znam, pogodilo me baš da moram da vodim računa
o mojoj porodici i da je to dobra stvar.
Dobio sam ideju baš pre nego što sam se vratio u Njujork da budem gej,
bio sam...
Stao sam pored bankomata i podigao par hiljada dolara
hteo sam da ih sakrijem u fioku za čarape kod mame.
Prihvatio sam svoju ulogu Uskršnjeg zeca.
Rekoh: „Sakriću ih.”
I počeo sam da zamišljam njeno lice kada ugleda novac.
Rekoh: „Biće tako uzbuđena kada bude videla ovo.”
I dok sam stavljao novac u maminu fioku,
došlo mi je do mozga.
Sve što sam čuo je sveštenikov glas,
koji kaže: „To što si posejao danas:” I shvatio sam da je Bog pobedio.
Zaista je pobedio.
To što sam kod kuće...
U Severnoj Karolini, i dalje je zovem kuća. Ludo, zar ne?
Teško mi je, jer
moji roditelji žive u kući u kojoj sam odrastao.
A ja sam tu.
Prosto je kao vremenska kapsula,
podsetilo me je koliko sam se trudio da budem strejt.
Bio sam dečak koji se jako trudio
da bude strejt, mali tinejdžer.
Pogledao sam u svoj ormar, sav taj „rokaver”.
„Džirbold”, poneki „šon džon”, pokušavao sam da budem kul.
U dnevnoj sobi roditelja,
gledao sam u mesto gde je bio računar.
Sećam se kako je bilo u srednjoj školi,
kad sam došao kući pre nego što roditelji dođu sa posla,
i imao sam nekih 15-20 minuta za sebe.
Uzeo bih maminu Bibliju koju je držala u sobi,
i sakrio bih je u malu fioku.
Imala je poster „otiska stopala u pesku”.
I okrenuo bih ga, da Isus ne vidi.
I otišao bih na „BiLatinMen.com”...
i drkao, ali eto koliko sam se trudio da budem strejt.
Onda bih izvadio Bibliju iz fioke,
i okrenuo na lice poster da Isus može da gleda,
i naterao bih se da drkam na strejt porniće
jer znam da Bog voli picu.
Rekoh: „Jesi li ponosan na svog dečka, je li? Pogledaj me, Bože.”
„Svršavam na devojke.” Jako sam se trudio da budem strejt.
Bilo je teško.
Najveći izazov se desio januara 2000.
Tada je D'Andželo...
objavio video za pesmu: „Bez naslova (Kako se osećaš)”.
To je bio veliki trenutak. Neki od vas
ne znaju o čemu pričam, ne brinite, jako mi je drago
što ću vam objasniti zašto je to važno.
D'Andželo je neosoul umetnik iz Virdžinije koji je 2000. godine
bio najseksepilniji muškarac na svetu.
D'Andželo je bio toliko seksi, da mu je to upropastilo život.
D'Andželo je bio tako seksi, da biste zaboravili da je imao 170 cm.
Toliko je bio seksi. Prevazišao je visinu.
I snimio je video u potpunosti o svom telu.
Bio je u potpunosti o njegovom telu, a telo mu je bilo savršeno.
Tako izvajano. Video sam Mikelanđelovog „Davida” uživo.
Ništa posebno.
Ne idite u Firencu bez veze. Samo pogledajte video.
Video je snimljen u potpunoj tami.
Ništa drugo nije važno.
Kamera je lagano prelazila preko D'Andželovog tela,
pa se vraćala na kosu.
Imao je savršeno ispletene pletenice.
Mogli ste da uočite da se neka crnkinja dobro brinula o njemu.
Kamera bi se spustila sa lica, prelepog lica, prelepih očiju,
preko bradice,
bradice koja je okruživala prelepe, pune usne.
I sve vreme se smešio
i pevao i smešio i pevao, i imao je mali prorez.
I imao je nekoliko krivih zuba dole,
ali su bili seksi, svejedno.
Previše je mišićav da ide kod zubara. Bio je baš seksi.
A kamera se spuštala niz njegov vrat.
Počeo je da se znoji.
I sećam se da je vena na vratu damarala, i imao je tetovažu tu,
pa se kamera spustila na njegove grudi.
Sećam se njegovih grudi, bio je znojav. Sećam se tog znoja,
ovako se znojio, i imao je prelepe grudne mišiće,
slatke čokoladne bradavice,
i znojio se preko ruku i sećam se da su mu ruke izgledale kao batat.
Bio je znojav po rukama, i znoj se pomešao
sa D'Andželovim dezodoransom,
tu je bio jedan penasti grašak znoja
koji je kapao sa njegovih trbušnjaka. Imao je više od šest, više od osam.
Naprezali su se dok je pevao.
Bili su kao činija sa kolačima. Prelepi su.
I imao je te dlačice od pupka na dole, između „V” mišića,
morate da me razumete. Bila je 2000. godina.
Niko od nas nije video „V” mišiće. D'Andželo je bio prvi sa njima.
A „V” mišić ne dobijate vežbanjem.
To se dobija samo kresanjem. Morate to da zaradite.
A D'Andželo je imao prelepe jamice za svršavanje.
A ceo video...
Nije ni stajao mirno. Samo je svetlucao na svetlu
i lagano se okretao kao pile na ražnju.
Njihao sa leve na desnu stranu.
Kada se završio video,
morate da razumete, gledali smo serije porodično.
Sedim tu sa svim osobama u svom životu,
a to je umetnost koja zahteva odgovor.
Svi u sobi su morali nešto da kažu.
A ja sam bio prikriveni gej dečko. Nisam znao kako da odgovorim.
Nisam znao šta da kažem.
Želeo sam da odgovorim kao devojke u sobi.
Želeo sam da priđem i nežno dodirnem TV.
Kao poseta u zatvoru, kao lagana...
Ali nisam mogao. Morao sam da budem jak. Da budem muško.
Na kraju sam izgovorio klasično muško sranje,
koje sam čuo od brata.
„Pesma je baš kul, ali nam ne treba sve to.”
Znate, sranje koje nisam mislio. Nisam to mislio.
Pokušavao sam, jer su me odgojili kao strejt muškarca.
A kada vas tako odgoje, znate da ima samo jedno pravilo.
„Ne budi peder.”
Prekršio sam jedino pravilo, ljudi.
Samo jedino pravilo. „Ne budi peder.” A tako sam se trudio.
Lagao sam sebe tako dugo o svojoj seksualnosti i ko sam ja.
Beše taj čudan period mislim da je 2013. ili 2014.
Dobio sam TV emisiju.
„Karmajkl šou”,
i znate, ja sam kao strejt, nosim „Džordanke”,
pokušavam da zavaram trag. I u javnosti sam više nego ikada.
Dosta sam bio u javnosti.
U isto vreme, tek se pojavio „Grindr”.
Muvao sam se sa momcima i...
bilo je ludo, jer sam imao veoma javan život,
i veoma privatan život,
i pokušavao sam da ta dva sveta držim razdvojenim.
I plašio sam se.
Pošto sam se plašio, radio sam nešto jako nemoralno.
Tada sam se bavio ketfišingom.
Znam, i stidim se zbog toga.
Nikada ne treba da šaljete ljudima tuđe slike.
Ja sam to opravdavao,
jer grešnici menjaju svet da bi opravdali greh.
Znam da je pogrešno, ali sam mislio da ja...
objektivno izgledam bolje nego crnčuga čije sam slike slao.
Mislio sam da će se ljudi prijatno iznenaditi.
Mislio sam da će ljudi koji dođu najpre da budu besni,
a onda da kažu: „Dobro, prešao si me.”
Ali, sećam se jedne noći dok sam bio u Njujorku,
odsedao sam u tom hotelu, „Baueri” na Louer ist sajdu.
Tamo sam bio zbog jako mutnih razloga.
Ne zato što je usluga bila dobra.
Bio sam tamo jer vam nije trebala kartica da se popnete liftom.
To je mutno, znam.
Ali, ako bi mi dolazio neko kasno uveče,
nisam želeo da moram da zovem recepciju
i smišljam neku laž.
Stiže mi poslovni saradnik, ako biste mogli da ga pustite.
Nisam to želeo. Elem, u „Baueriju” sam.
Kasno je u subotu uveče, rana nedelja ujutro.
Pregledam „Grindr”. Gledam „Subotom uveče uživo.”
Pokušavam da nađem nekog ko bi došao kod mene.
I šaljem mahom belcima,
jer mislim da me belci ne bi prepoznali,
pa ne bi ni znali ko sam, i bio bih bezbedan.
Beše jedan belac koji je bio u blizini.
Izlazio je iz kluba. Zvao se Lijam.
Slali smo poruke, znate, klasična Grinder sranja.
Šta voliš? Ja sam u „Baueriju”. Naravno. Svrati.
Takva sranja. I Lijam je došao da mi ga popuši.
Izvinjavam se što sam eksplicitan.
Rekao sam to samo zato što je to jedina lepa stvar
u tome što si gej - možeš da budeš skroz iskren
o tome zašto neko dolazi kod tebe.
Ne lažem kao vi strejt tipovi.
Strejt tipovi moraju da šalju poruke tipa:
„Hoćeš li da idemo na sladoled ili na komičnu predstavu, biće kul”,
a u stvari biste da vam neko popuši. Ali to ne smete da kažete.
Lijam, dakle, dolazi da mi popuši, ja se presvlačim u svoje krpice,
pa sam obukao šorc i tregerušu i vezao maramu oko vrata.
I promenio sam kanal sa SNL-a na ESPN, jer bih da mi popuši,
kada se čuje vuvuzela ili „PTI”.
Kucanje na vratima. Otvaram.
Lijam je ispred, belac, nekih 180 cm sa kratkom kosom.
Nosi belu jaknu sa narandžastim štraftama i vejpuje.
Dunuo je oblak dima u vazduh. Kada se razišao,
Lijam me je pitao najstrašnije pitanje koje možeš da pitaš tipa koji se krije.
Lijam je pitao...
„Znam li te odnekud?”
Srce mi je stalo,
pomislio sam na jedinu razumnu stvar koje sam mogao da se tada setim:
„Hoću li morati da ubijem ovog belca?”
Dovoljno sam dugo bio gost. Znam kada izbacuju đubre,
pa bih se možda izvukao sa ubistvom.
Ali, ipak sam pustio da mi popuši. To je ludost kada si muško.
Napaljenost preovladava, čak i u opasnoj situaciji.
Sigurno nekom tipu sada puše, iako je u ratu.
Pustio sam da mi popuši, ali je to bilo najsumnjičavije pušenje
u mom životu.
Sve vreme je Lijam na kolenima,
gleda gore, pokušava da ukapira odakle me zna.
Naizmenično gledamo u jedno pa drugo oko, pokušavam da uživam,
ali takođe pravim grimase da bih izgledao kao neko drugi,
Radim ovo.
Nervozan. Bilo je to pušenje koje kida živce.
Elem, Lijam završava. Ustaje.
Oblači jaknu.
Odlazi ka vratima i mislio sam da sam se izvukao.
Dok odjednom, taman da izađe,
okreće se i kaže... Nikada neću zaboraviti kako je Lijam to rekao.
Rekao je:
„Ukapirao sam.” Ja pomislih: „Jebi ga.”
Lijam reče: „Ti si Majkl Če.” Rekoh: „Da.
Da, to sam baš ja.” Uživo iz Njujorka, dušo.
Sreća te je gotovo.
Znate, kada se krijete, to je baš stresno.
Srećan sam što se ne krijem. Osećam veliki ponos.
I da vam kažem, ako se neko krije,
u vezi sa bilo čim, zaista mislim da bi trebalo da prestane
jer je to jako važno i osećaćete se bolje.
I mislim da bi svet bio lepši.
U stvari imam teoriju da će se nasilje u komšiluku smanjiti...
za 15 procenata, ako bi crnčuge smele da budu gej.
To je moja teorija. Nisam još izvršio proračune.
I jedino čega se bojim jeste javno pokazivanje naklonosti.
Prestravljen sam...
Ima nečeg kad ste u javnosti,
znate, ljubim dečka,
držimo se za ruke, i malo sam nervozan.
Osećam se kao da imam metu na leđima. Baš se plašim.
Pokušavam da to prevaziđem. Prošlog leta,
dečko i ja smo otišli u Pariz, izašli na večeru.
I baš smo se lepo provodili, smejali i pili sake.
I izašli smo iz restorana, odlučili da se vratimo u hotel.
Dok smo hodali trotoarom, dečko je posegnuo sa mojom rukom,
i u tom trenutku pomislih: „Ma...
oslobodi se, Džerode.
U redu je. Ti si gej. Budi ponosan na to.”
Zaljubljen sam. Želim to da podelim.
Ne želim da budem uplašen i da se krijem više. Želim da to pokažem.
Sećam se da sam posegnuo i zgrabio ruku svog dečka
i poljubio ga,
i osećao sam se baš dobro.
Sve dok...
Neki stari beli nisan je počeo da nam se približava iza.
Ja sam iz geta. Ne volim kada mi se vozilo prikrada.
Bilo kakvo.
Stajao sam na doku pre neki dan, i jahta se zaustavila ispred mene,
i rekoh: „Sad će da zapucaju.”
Ne volim prikradanje. Pokušavam da ignorišem,
i hodam, i držim dečka za ruku,
pokušavam da budem ponosan.
A jedan od tipova, bilo ih je možda petorica-šestorica u autu,
jedan od njih je viknuo nešto na francuskom.
Pokušao sam da ignorišem, nastavio da hodam.
Jedan od njih je bacio čašu nečega što mislim da je bila voda
kroz prozor auta i skroz nas je isprskao,
auto je odjurio, a ja sam bio besan.
Moja prvobitna reakcija bila je da pojurim za autom i da se tučem.
Ja ne umem da se tučem, ali sigurno mogu da prebijem bilo koga u Parizu.
Ali, besan sam, ego mi je povređen,
i vidim da je povređen jer razmišljam o novcu.
Razmišljam: „Klošari jedni. Kupiću deset vaših auta.”
Onda sam počeo da vičem: „Kupiću tvog oca i jebaću ga!”
Lude stvari.
I besan sam, pustio sam ruku dečku.
Promrmljao sam u bradu kao Džo Peši,
„Govnari jedni. Neko će platiti za ovo.”
„Neko će platiti.” Sećam se da sam to ponavljao.
„Neko će da mi plati za ovo.” Vratili smo se u hotelsku sobu,
i seo sam na ivicu kreveta. U tom trenutku, ja...
Plakao sam.
Plakao sam jače nego ikada ranije u životu.
Pogodilo me je koliko je sve nepravedno,
koliko sjebano
što sam ponosan, zaljubljen, a oni me gađaju vodom,
i to je tako nepravedno.
Majkl je došao, seo pored mene.
Počeo je da me trlja po leđima, a ja samo rekoh: „Ovo je sjebano.
Ovo je baš nepravedno.”
Majkl reče: „Džerode...” „Ovo je tako nepravedno.
Ovo je tako sjebano.” A Majkl reče: „Znam.”
Rekoh: „Zašto su to uradili?” Majkl reče: „Vidi...
Čuo sam šta su oni rekli i...
Iako ne pričam francuski, razumem ga malo.
I ne znam kako da to kažem, ali...
Mislim da nisu bacili vodu na nas
zato što smo gej.”
I prestao sam da plačem. Pogledao sam ga.
Rekao sam: „Nisu?” Reče: „Da,
msilim da su bacili vodu na tebe jer si crnac.”
Ja rekoh: „Stvarno...”
Toliko sam se istripovao na homofobiju da sam zaboravio na rasizam.
NE BUDI GEJ
Prevod titlova: Milan Radivojević