Downloaded from YTS.MX
Kun viimeksi olin telkkarissa, tein realitya.
Official YIFY movies site: YTS.MX
20. HELMIKUUTA 2025
Olin juuri tullut kaapista ja kelasin vielä omaa homofobiaani,
petin lakkaamatta ihmistä jota rakastan hyvin paljon,
enkä ollut se mies, joka tiesin voivani olla.
Keksin, että jos teen dokumentin siitä,
mitä häpeän kaikkein eniten,
ehkä sitten vapaudun osasta omaa häpeääni.
Olin aika ylpeä lopputuloksesta.
Julkaisun jälkeen menin Twitteriin -
nähdäkseni, herättikö dokumentti vastakaikua -
ja oliko ihmisillä samanlaisia kokemuksia kuin minulla.
Ensimmäinen lukemani kommentti oli:
"Miksi Jerrodilla on valkoinen poikaystävä?"
Se oli oma mokani.
Jäin niin jumiin homofobiaan, että unohdin rasismin.
En tiedä, onko teitä koskaan kiusattu netissä -
mustien homomiesten toimesta, mutta se ei ole kivaa.
He olivat tosi ilkeitä.
Yhdessäkin twiitissä oli kuva miehestä ja pesukarhusta -
sekä teksti: "Jerrod poikaystävineen."
Se oli musertavaa ja aika hauskaa. Hauskuus pahensi asiaa.
Luin kaikki kommentit. En voinut lopettaa.
Luin joka sanan.
Mietitte kaikki: "Olisit sulkenut puhelimen,
tuo on turhaa." Mutta en voinut.
Moni julkkishan väittää, että ei lue Twitter-kommentteja.
Se on valetta.
Kaikki lukevat kaiken. Jopa eristäytyneet julkkikset.
Jos haluaa jutella Daniel Day-Lewisin kanssa,
laittaa vain viestiin: "Hei, Daniel, haista paska."
Hän lukee sen.
Siellä puhutaan henkilökohtaisia juttuja minusta ja seksielämästäni.
Vihaan kuulemma itseäni ja mustia miehiä,
enkä ole muiden kuin valkoisten kanssa, mikä ei ole totta.
Sehän ei ole totta. Olen ollut monien mustien kanssa.
Mutta ne mustat, joista tykkään, ovat aika maskuliinisia.
Se johtaa joskus seksuaaliseen kilpailuun,
jossa kumpikaan ei halua alistua.
Se on vähän kuin tuijotuskilpailu mulkut tanassa.
"No niin, siinä, ala imeä." "Ime itse!"
Kuusysi lähtee kolmosella.
Sitä kesti viikkoja.
Luin niin paljon itsestäni, että aloin vaipua epätoivoon.
Se teki kipeää, ja jotain piti tehdä.
Hankin siis mustan terapeutin -
selvittämään, miksi poikaystäväni on valkoinen.
Tulin ekaan tapaamiseen vauhdilla.
Potkin oven sisään ja kysyin: "Olenko Clarence Thomas?"
Hän sanoi: "Selvä.
Rauhoitu, Jerrod. Riisu takki, asetu mukavasti."
Sitten hän kysyi, mikä oli hätänä.
Kerroin, että Internet on ilkeä.
"Mitä tarkoitat?" hän kysyi.
Luin hänelle twiitin,
jossa syyksi valkoiseen poikaystävääni väitettiin sitä,
että koen alemmuutta valkoisia kohtaan.
Siitä hän innostui.
Hän sanoi: "Puhutaan sitten siitä.
Kerro lapsuudestasi. Kerro suhteestasi valkoisiin.
Oletko tuntenut alemmuutta?"
Mietin asiaa silloin ensimmäistä kertaa.
Kun muistelen lapsuuttani,
naapurustossa asui vain mustia.
Ala-aste näytti lähinnä NAACP-järjestön ihmiskokeelta.
Aamuisin soitettiin Whitney Houstonin versio kansallislaulusta.
Hullua, eikö?
Mummoni oli töissä ruokalassa.
Kaikki naapurit olivat mustia, paitsi -
yksi valkoinen perhe, joka asui umpikujan päässä.
Mutta he kaikki, tämä on totta,
he kaikki olivat jotenkin epävakaita.
Joten kerroin terapeutille,
etten usko kokevani alemmuutta.
Elämäni ensimmäiset 13 vuotta pidin valkoisia vajaina.
Ihan oikeasti.
Ensimmäinen valkoisten elokuvani oli Forrest Gump, ja mietin vain:
"Miten valkoiset selviävät maailmassa,
kun ovat kaikki noin vajaita?"
Mutta ei tuntunut hyvältä, kun mustat olivat minulle vihaisia.
Oletteko kokeneet sitä? Se ei ole kivaa.
Kukaan ei kestä sitä.
Mustien hyväksyntä taas on kivaa.
Kävelin kadulla yhtenä päivänä,
kun musta kaveri avasi ikkunan ja sanoi:
"Hei, näen sinut."
Ai minut vai?
Ryhtikin oikeni. Tiedättekö, miltä se tuntui?
Tunsin tulleeni nähdyksi. Rakastan mustien hyväksyntää.
Rakastan toki myös valkoisten hyväksyntää.
Siitä tulee rahallisesti varmempi olo.
Mustien hyväksyntä on kivaa, mutta yhden HBO:n valkoisen suosio -
teki minusta monimiljonäärin, eli siinä on ero.
Kiitos. Kerron hänelle.
Olin hyvin ahdistunut. Se kuuluu luonteeseeni.
Ahdistukseni on erityistä laatua.
Se on suurimmillaan, kun on rauhallista.
Kun kaikki menee hyvin, alan hermoilla tosissani.
Pelkään aina pahinta.
Jos olisin ollut New Yorkissa WTC-iskujen aikaan,
se olisi ollut vahvistus tälle.
Kerron syyn. Olisin kävellyt kaikessa rauhassa.
Kaunis päivä, linnut laulavat.
Sitten yhtäkkiä lentokone törmää rakennukseen -
ja minä mietin: "Minähän sanoin, pellet,
jotain pahaa on tulossa." Siltä minusta tuntuu.
Hermoilen ja tuon ahdistuksen suhteisiin.
Olen aina se ahdistuneempi. Rakkaus on hullua,
koska kun joku sanoo rakastavansa,
ei voi muuta kuin luottaa siihen.
Eikö se kuulosta hullulta?
Aivan sekopäistä. Kaipaan lisätodisteita.
Herätän poikakaverin yöllä ja kysyn, rakastaako hän minua.
Yritän yllättää hänet ilman varoitusta.
Häät minä ymmärrän.
En pitänyt niistä nuorena. Kapinoin niitä vastaan.
Suutuin, kun kaverit kutsuivat minut häihin.
Se oli vain kutsu huonoon esitykseen.
Kuivaa kanaa ja radiohittejä.
Piti lentää, jotta voin todistaa päätöstänne.
Matkustin kaukaa katsoakseni, kun tanssit hitaita isäsi kanssa.
Paskat siitä. Niin minä ajattelin. Siis ennen kuin rakastuin.
Nyt ymmärrän, etteivät juhlat ole häiden pääasia.
Häiden juju on todistajissa.
Siksi niitä järjestetään.
Häissä saa vierelleen sen ihmisen,
joka väittää rakastavansa sinua.
Paikalla ovat kaikki jotka olet koskaan tavannut.
Oma perhe ja puolison perhe.
Talkkarit rakennuksista, joissa et enää asu.
Kaikki on kutsuttu.
Parhaat kaverit on asetettu riviin tuijottamaan sitä kusipäätä.
Koko seremonian tarkoitus on voida sanoa hänelle:
"Mitä oletkaan puhunut rakkaudesta?
Kerro heille, tätisikin on täällä.
Kerro, että haluat kuolla yhdessä. Kunnes kuolema erottaa."
Siksi häitä järjestetään.
Ymmärrän sen nyt, kun olen rakastunut ja haluan naimisiin.
Näin on. Rakastan poikakaveriani kovasti.
Hän on paras ystäväni. Pidän joka hetkestä.
Tykkään olla sylissä, kun hän pelaa Mariota.
Toivottavasti olemme aina yhdessä.
Vuosipäivä oli 6. tammikuuta.
Joo.
Hän valtasi sydämeni.
Hän ei tykkää, kun sanon noin, mutta minä tykkään.
Kaikki on nyt niin uutta ja jännittävää.
Hän on vertaiseni. On hyvin tärkeää,
että on vertaisensa kanssa. Olemme toki erilaisia.
Eroja on paljon. Kasvoimme eri tavoilla.
Kuuntelemme erilaista musiikkia.
Minä kuuntelin rapia, paljon Jay-Z:ta.
Lempikappaleeni kertovat siis diileristä,
jolla on ase ja joka teki sen, mitä täytyi.
Poikakaverini kuunteli paljon Björkiä.
Ja Joanna Newsomia.
Hänen lempikappaleensa kertovat varpusten aborteista.
Olemme siis erilaisia, mutta tasavertaisia.
On tärkeää olla vertaisensa kanssa. Lähes pakollista.
Koska jos olet saanut paremman, sinua petetään.
Ja jos kumppani ei ole tasoisesi, etsit itse koko ajan pakotietä.
Pitää olla tasavertainen. Me olemme.
Minä olen rikas ja hän valkoinen. Tasan menee.
Olemme täysin samalla tasolla.
Mutta en voi olla vertaamatta itseäni häneen.
Kaikki se, mitä hän tekee itsensä hyväksi,
tuntuu syytökseltä minua kohtaan.
Jos hän nousee ensimmäisenä sängystä, tunnen olevani laiska paska.
Tämä on paras esimerkki.
Meille hankittiin vohvelirauta,
koska vohvelipäivä on paras päivä.
Innostun jo edellisiltana ja kyselen, tekeekö hän vohveleita aamulla.
Hän lupaa tehdä.
Menen nukkumaan ja herään iloisena. Se on kuin joulu.
Menen alakertaan, missä hän tekee vohveleita,
mutta meillä on eri tyyli.
Minä revin omani palasiksi lautaselle -
ja teen pienen vohvelivuoren.
Sitten sulatan puoli kattilallista voita -
ja hukutan vohvelit siihen.
Etsin käsiini halvimman vaahterasiirapin.
Ei mitään parasta luomutuotetta.
Pirkkakamaa.
Se on hyvää.
Hukutan vohvelit siihenkin.
Koko homma menee mikroon 14 sekunniksi.
Sen pitää antaa tekeytyä.
Sitten pöytään. Se on minun tyylini.
Poikaystävälleni tulee vähän ranskankermaa -
ja jotain marjoja. No niin.
Mitä väliä sillä on?
Ihan sama. Eri tyyli vohveleiden kanssa.
Mutta en voi olla vertailematta istuessani siinä -
katselemassa kiiltäviä vohveleitani.
Katson poikakaverini vohveleita toisella puolella,
katson omiani ja taas hänen -
ja minun, kunnes napsahtaa ja sanon:
"Olen vain musta mies, jota haluat.
Pelkkä kolesterolia keräävä musta,
kuten isäni ja hänen isänsä." Kuka sellaista kaipaa aamiaisella?
Vertailen silti.
Vertailen kaikkia tekemisiämme jatkuvasti.
Mietin toimintatapoja. Kommunikaatio on myös tärkeää.
Opettelen käsittelemään kiukkua parisuhteessa,
koska olen herkkä ja loukkaannun kaikesta.
Koko ajan.
Joskus poikakaverini sanoo jotain, mikä kertoo,
ettei häntä ole lyöty aiemmin.
Tajuatteko? Se on äänensävy.
Passiivis-aggressiivinen, sehän on valkoisten väkivaltaa.
Enkä saa hyökätä kimppuun.
Homosuhteet eivät toimi siten. Minulla oli eri käsitys.
Luulin, että jos suututtaa, sitten tapellaan kuin miehet.
Ilman poliiseja. Ensin tyrmätty pyytää anteeksi.
Se ei menekään niin. Pitää ilmaista tunteita.
Ja pitää kertoa, kun hän on loukannut minua.
Se on minulle tosi vaikeaa,
koska se on tosi homoa.
Imen kyllä munaa aamuun asti.
Mutta en kerro, jos hän on loukannut. Olenhan mies.
Haluaisin kyllä. Haluaisin voida kertoa Michaelille,
kun tunteitani on loukattu, koska se on oikein.
Mutta valitettavasti -
olen tosi hyvä salaamaan tunteeni rakkaaltani.
Ja kun on tosi hyvä jossakin, on vaikeaa olla turvaamatta siihen.
Salailussa voi tulla taitavaksi.
Se on peli, jossa vain pelaaja itse tietää pelaavansa.
Pelin päämäärä on saada heidät kysymään, mikä on vialla,
ilman, että itse kertoo jonkin olevan vialla.
Se onnistuu näin. Ensinnäkään ei saa näyttää vihaiselta.
Siinä kohtaa peli on jo hävitty.
Siinä paljastaa välittävänsä, ja kuten tiedetään,
parisuhteessa valta on sillä, joka välittää vähiten.
Älä näytä vihaiselta.
On parempi näyttää poissaolevalta.
Pitää yrittää näyttää siltä,
että mielessä pyörii tosi vaikea matemaattinen yhtälö,
jota ei kannata yrittää selittää.
Mitään ei pidä sanoa ääneen,
vaan miettiä: "Kaksi ynnä kolme on viisi..."
Ensin toinen ei kiinnitä siihen huomiota.
Hän ei kysy, mikä on vialla.
Hän voi korkeintaan kysellä illallistoiveita.
Ja sekös vasta suututtaa.
Pelin tasoa pitää siis nostaa lopettamalla hellyydenosoitukset.
Kaikki pois. Hänelle ei mitään,
mutta paljon näkyvää huomiota kaikille muille.
Jos ketään ei ole paikalla, koirakin kelpaa.
Voin pyöriä lattialla koiran kanssa ja lässyttää sille.
"Kuka on paras poika?"
Nauraa ei saa.
Vasta kun toinen poistuu huoneesta, voi nauraa kovaan ääneen.
Toivottavasti se saa hänet kysymään, mikä naurattaa.
Siihen voi sanoa: "Ei mikään."
Lopulta, ehkä parin päivän päästä,
hän kysyy: "Mikä hätänä?"
Totta puhuen joskus poikakaverilla kestää tosi kauan kysyä -
ja olen niin vihainen, että vastaan vain: "Mitä?
Kaikki on hyvin.
Entä sinulla?"
Toisinaan meillä käytetään kaasuvaloa.
Haluan olla parempi. On melkein pakko.
Haluan kasvaa parisuhteessa.
Haluan ilmaista itseäni ja olla aina avoin ja rehellinen.
Tiedän sen olevan tärkeää suhteessa.
Se on erityisen tärkeää meille,
koska meillä on avoin suhde,
jota hän halusi.
Minä halusin pettää.
Elää kaksoiselämää,
antaa valheen painaa sielua, tulla kotiin -
ja istua pitkään hiljaa autossa, ihan kuin isäni.
En halunnut avointa suhdetta. Pelkään muiden tuomitsevan -
ja tunnen osan teistäkin miettivän:
"Mikä on avoin suhde ja miksi siihen ryhdytään?
Jos tosiaan rakastaa toista,
eikö silloin halua olla vain hänen kanssaan?"
Vastaus on ei. Haluan naida kaikkia koko ajan.
Ihan totta. Pyöritän sitä päässäni -
aina kun tulen johonkin: "Jos nuo ovet olisivat kiinni...
Ketä panisin ensimmäisenä?" Teen listan.
Teen varauksia. Olen hyvin seksuaalinen -
ja opettelen sen hyväksymistä.
En voi koko elämäni ajan tukahduttaa seksuaalisuuttani.
Enkä voi teeskennellä haluavani naida vain yhtä ihmistä.
Se on heteroille varattu valhe.
Sitähän te teette jatkuvasti.
Olin syömässä kaverin ja hänen vaimonsa kanssa.
Puhuimme näyttelijöistä ja joku mainitsi Sydney Sweeneyn,
joka on tosi nätti, ja joku kysyi kaveriltani,
mitä mieltä hän on Sydneystä. Ja hän valehteli...
Hän käytti sanaa, jota heteromiehet käyttävät vain naisseurassa.
Hän sanoi: "Sydneykö? Onhan hän viehättävä."
Hän sanoi sen juuri noin.
Hän sanoi: "Hän on viehättävä.
Hänellä on kaksi silmää, nenä ja suu."
Kysyn häneltä: "Onko hän viehättävä,
vai haluatko nuolla hänen salihikistä persettään? Kumpi?"
Ymmärrän kyllä. On vaikea olla niin avoin -
kuin mitä avoimen suhteen toimiminen vaatii,
mutta avoimuus on hyvästä.
On kaunista olla avoin ja rehellinen,
mutta on myös vaikeaa kertoa tärkeälle ihmiselle,
että haluaa olla jonkun toisenkin kanssa.
Otetaan vaikka hiljainen arki-ilta,
kun poikakaveri lukee kirjaa sohvalla,
tuoksukynttilät palavat ja NPR Tiny Desk -keikka pyörii.
Joudun rikkomaan rauhan sanomalla:
"En taidakaan viettää iltaa kotona kanssasi.
Lähden tunkemaan munani tämän 23-vuotiaan kurkkuun.
Palaan ennen ruokaa." Se on hankalaa.
Se on vaikeaa täälläkin. Huomasin reaktionne.
Mitä siitä seuraa?
Moni luulee avoimuuden tarkoittavan, että on kyllästynyt kumppaniin.
Se ei ole totta, ei minulle.
Minulle seksi rakastuneena on ihan uusi juttu.
En ole kunnioittanut aiempia seksikumppaneitani.
Se ei ole tullut mieleen. Oma moka.
Kunnioitan häntä ja seksi on intohimoista.
Hänen sylinsä on turvallisin paikka maailmassa.
Pidän siis seksistämme. Meillä on aito yhteys.
Katsomme toisiamme silmiin ja vaihdamme silmiä.
Tiedättekö? Vasen, oikea, vasen.
Seksin aikana se on tosi syvällistä.
Poikakaverini on oma Clair Huxtableni.
Ei se ohjelma ketään raiskannut.
Yritän sanoa, että kasvoin katsellen Bill Cosby Show'ta.
Cliff ja Clair Huxtable olivat minulle tärkeä pariskunta.
He olivat kaksi ihmistä, jotka kunnioittivat toisiaan.
He rakastivat toisiaan. He kasvattivat perheen yhdessä.
Poikaystäväni on sellainen, jonka kanssa haluan perheen.
Pidän siitä, että seksi on syvällistä.
Mutta... Toisinaan -
haluan myös -
hyväksikäytettävän lutkan.
Eikö kukaan muu? Olen sitten ainoa.
Jonkun tyypin netistä, joka tulee alistettavaksi.
Joku, jota en kunnioita lainkaan. Eikä hänkään minua.
Jos hän pyytää pullon vettä, annan hänelle muovipullon.
Lasipullot on varattu rakkaalleni, vieras saa jotain halpaa roskaa.
En edes puhu heille omalla äänelläni.
Se tulee pari askelta alempaa: "Miten menee?"
Olen vähän dominoivampi. He haluavat alistua.
He kaipaavat kuristamista. Tykkään siitä.
Tajuatteko?
Oletteko kuristaneet ketään vähän liian pitkään?
Tiedätte kai tunteen.
Kun toinen alkaa täristä ja yskiä, se on mahtavaa.
Ja tykkään sylkeä ihmisten suuhun.
Onko tuttua? Tiedättekö jutun?
Eikä mitään pikkusylkeä.
Olen kuin emolintu ruokkimassa poikasta.
Mälli tulee syvältä,
melkein rasistisesti, syvältä etelästä.
Se päästetään vapaaksi, mutta osuukin silmään.
Olen aika pitkä, joten jos panen takaapäin,
yritän nostaa vasemman jalan, jotta voin astua toisen naamalle,
työntää likaisen Niken sukan naamaan -
samalla kun sanon: "Tykkäät tästä, eikö niin?
Ansaitset sen. Anna kaikki isukille."
Mutta ei Clair Huxtablen kanssa.
Hänellä on silkkipyjama, hän on asianajaja...
Aamulla on töitä.
Koska suhde on avoin, myös poikakaverini saa naida muita.
En oikeastaan tykkää siitä.
En ollenkaan. Minulle se on okei, hänelle ei.
Toiselle pitää kertoa, mitä on tehnyt.
Enkä halua miettiä häntä likainen sukka naamalla.
Hän myös kuvailee kaiken tosi tarkasti.
Joskus hän käyttää sanoja, joita en saa mielestäni.
Esimerkiksi edellisen miehen -
mulkku oli kuulemma erityisen mojova.
Sitä sanaa ei kuule joka päivä. Siis mojova?
Mojo-kastike näyttäytyy uudessa valossa. Mojova mulkku.
On hankalaa, kun hän panee muita. Melkein haluan olla aisankannattaja.
Kuunnelkaa nyt. Tiedätte kyllä.
Aisuri katselee, kun joku muu panee hänen kumppaniaan.
Alan pitää siitä ajatuksesta.
Miksikö? Jos poikakaveri harrastaa seksiä -
ja pitää hauskaa jonkun muun kanssa,
en halua olla kokonaan ulkopuolinen.
Siinä kaikki.
Kun hän joskus miettii sitä,
haluan muistuttaa olleeni mukana runkkaamassa nurkassa.
Sitä ei pidä unohtaa.
Minäpä kerron, mikä parisuhteissa on upeinta.
Yksi kaunis juttu, jota en tiennyt kaipaavani,
on yllättäen hyvin tärkeä.
Pidän siitä, että joku puhuu puolestani äitini kanssa.
Se on tärkeää, huijauskoodi.
Kaikkien elämässä tulee hetki,
jolloin tajuaa äitinsä olevan hullu.
Se on totta. Äitisi on hullu. Siinä tarinassa on kaari.
Ensin hän on vastuuntuntoinen voileiväntekijä lapselle,
mutta muuttuu puheliaaksi ja hillittömäksi naiseksi,
jollaista ei halua viereensä lennolla.
Sellainen äidistä tulee. Hän sekoaa.
Moni teistä ajattelee nyt,
ettei teidän äitinne ole hullu, hän on siisti.
Se tarkoittaa, että äitinne on alkoholisti.
Se ei ole siistiä. Se on hullua ja vastuutonta.
Äitinne on hullu, siksi teillä on perheen chattiryhmä.
Se on olemassa, jotta sisarukset voivat jakaa vuorot -
hullun naisen juttuihin vastaamiseen.
Kuvia tuntemattomista lapsista -
tai muiden jouluvaloista. Hulluahan se on.
Äitinne on joko hullu tai kuollut ja entinen hullu.
Muita vaihtoehtoja ei ole. Ja kenen vika se on?
En tiedä. Luultavasti isän.
Hän muuttuu hiljaiseksi.
Hän puhuu joka vuosi aina vain vähemmän.
Oma isäni istuu hiljaa nurkassa -
ja sanoo välillä jotain outoa, kuten: "Päivä ei tunnu sunnuntailta."
Kysyn vain: "Mitä helvettiä se tarkoittaa?"
Nyt on sunnuntai.
Isänne hiljeni ja äiti sekosi.
Kaikki äidit sekoavat, koska he radikalisoituvat.
Äitienergiaa jää käyttämättä. Jokin radikalisoi heidät.
Jos käy tuuri, se asia on puutarhanhoito.
Onnittelut, äitinne on järkevä tapaus.
QAnon on todennäköisempi vaihtoehto.
Minun tapauksessani tekijä on uskonto.
Äiti rakastaa nykyään Jeesusta.
Kävimme kyllä kirkossa, mutta emme näin.
Jokin on muuttunut.
Äiti rakastaa Jeesusta nyt ihan tosissaan.
Hänellä on kaikki oheistuotteet.
Hän osaa Jessen jutut ulkoa.
Jeesus on hänen suosikkiräppärinsä, hän ei malta odottaa paluuta.
Siihen hän sekosi, Jeesuksen paluun odotteluun.
Sanon aina tuntevani monia julkkiksia,
eikä kukaan heistä pyöri fanien kanssa.
Hänelle on pakko sanoa:
"Jos Jeesus palaa, hän ei valitse sinua."
Jeesus pelkäisi äitiä.
Hän kohtelisi äitiä kuin Selenan tappajaa.
Tuhannen metrin hajurako.
Joskus...
Joskus tunnen taistelevani Jumalan kanssa -
äitini sielusta.
En tiedä, kumpi on voitolla.
Koska minä maksan kaiken,
mutta äiti kiittää Jeesusta.
Se ottaa päähän.
Meneillään on tosi erikoinen NBA-pelaaja-tyylinen tilanne,
jossa minä tuon leivän pöytään. Muut tulevat siivellä.
Maksan kaikkien ruoat.
Ja totta puhuen -
se tekee minusta pian reaganilaisen republikaanin.
Minä tiedän, minkä verran he käyttävät ruokaan.
Itse antaisin heille palan juustoa -
ja pussillisen riisiä kuin kasarilla. Onko lihaa pakko syödä?
Ette ymmärrä.
Minä sain TV-ohjelman ja kaikki muut jäivät eläkkeelle.
Enkä saa ansaitsemaani kunnioitusta.
Ihan oikeasti en.
Heillä pitäisi olla kuva minusta oven vieressä.
Heidän pitäisi rukoilla kumartaen asuntoni suuntaan -
viidesti päivässä. Ihan oikeasti.
Nimitykseni pitäisi olla kunnianarvoisa Jerrod Carmichael,
kuten Elijah Muhammadilla.
Haluan ylistystä, mutta en saa sitä, ja se on vaikeaa.
Joskus perhettä on vaikea sietää.
Tiedättehän?
Heidän seurassaan on vaikeaa olla,
koska en voi olla oma itseni, se loukkaa heitä.
Eivätkä he suostu terapiaan,
joten he eivät oikeasti tunne itseään.
Ongelma on se, että olen homo ja he eivät lue.
Joskus vietämme aikaa yhdessä.
Olin juuri viikon Pohjois-Carolinassa.
Sieluni ei kestäisi pidempää aikaa.
Päädyimme pelaamaan Unoa.
Se sopii ihmisille, jotka eivät tunne toisiaan.
Jos oikea ystävä ehdottaisi Unoa, käskisin hänen painua helvettiin.
Äidin kanssa se sopii ajan tappamiseen.
Menin sinne lauantai-iltana ja äiti pyysi kirkkoon sunnuntaina.
Suostuin lähtemään.
Se oli virhe. Kaikki tietävät sen.
Jotkin asiat pitää jättää tekemättä, ja kirkko on yksi niistä.
Minä ja kirkko emme sovi yhteen.
Onko joku tuntenut olevansa paikan fiksuin tyyppi?
Minä kirkossa. Siinä katsoo ympärilleen -
ja miettii tosi synkkiä ja ylimielisiä ajatuksia.
Katselen kirkon naisia kirkkaissa väreissään -
ja isoissa hatuissaan. Mietin vain:
"Voi teitä typeriä paskiaisia."
Kun kirkon tietää olevan pyramidihuijaus,
sitä on vaikea unohtaa. Minä tiedän sen, äiti ei.
Istumme vierekkäin penkissä,
kun tulee kolehdin aika, sehän on kirkon lempikohta.
Raha liikkuu pienissä kirjekuorissa.
Ihan kuin raha pitäisi piilottaa Jumalalta kirkossa.
Pieni piiloleikki Jeesuksen kanssa. Pappi nousi ylös -
ja sanoi jotain, mikä kuulosti hullulta.
Hän nousi saarnastuoliin ja sanoi:
"Ottakaa kirjekuoret esiin,
koska Jumala kertoi minulle..." Voi veljet.
Kuulostaa vaikealta tarkistaa. Jumalako kertoi?
Niin hän sanoi: "Jumala kertoi minulle,
että tänään kylvetty siemen..."
Niin hän sanoi. "Jumala lupasi -
kymmenkertaistaa kylvetyn siemenen perjantaihin mennessä."
Ihan totta. Perjantaihin.
Yritän olla nauramatta.
Jumalako tosiaan kuiskii 80-vuotiaan pohjoiscarolinalaisen korvaan?
Jumalan oma veikkausvihje.
Ei hätää, minä hoidan, pannaan kertoimet nousuun.
Homma on hoidettu perjantaihin mennessä
Kaikki hoituu. Minusta se oli hullua.
Vasemmalla puolellani äiti tarttuu käsilaukkuun -
ja vetää esiin 20 taalaa minun rahojani.
Raha menee kirjekuoreen ja kuori tarjottimelle, joka katoaa.
Minä vain istun ja ihmettelen vanhempieni toimintaa.
Olenko tosiaan heidän sukusolujensa tulos?
Minäkö? Miten?
Vielä pitäisi viettää viikko heidän kanssaan.
Eivätkä vanhemmat ole syy mennä Pohjois-Carolinaan.
Syy on veljeni viisi lasta joita rakastan kovasti,
mutta hyvin tarkassa järjestyksessä.
Ei tasa-arvoa. Minulla on suosikki.
Voin kertoa järjestyksen.
Toiseksi tulevat kaksi vanhinta veljeä, he ovat siistejä -
ja haluan heidän pitävän minua siistinä. Tuskin he pitävät.
Joskus he postaavat julkkiskuvia -
tapahtumista, joissa olin itse. Se loukkaa.
"Jos ette postaa homoa setäänne..."
He eivät ole suosikkeja. Suosikki on veljentytär, Lorden.
Rakastan häntä hyvin paljon. Hän on kahdeksan.
Hän on tosi fiksu. Hän on tosi hauska.
Hän on hyvin karismaattinen. Viihdymme yhdessä.
Vein hänet leikkipaikalle. Juoksimme ympäri puistoa.
Keinuimme ja kävimme karusellissa.
Lorden halusi minut mukaan liukumäkeen.
Hän otti kädestä, johdatti minut ylös -
ja istuimme vierekkäin mäen huipulle.
Ennen laskua hän kääntyi, kosketti päätäni ja sanoi:
"Rod-setä,
tykkään hiuksistasi.
Ne ovat pehmeät."
Vastasin:
"Hoidan kaikki raha-asiasi koko loppuelämäsi ajan."
Olen tosissani. Mistäkö tiedän sen?
Olimme lähdössä puistosta kohti autoa, ja välissä oli vilkas tie,
ja Lorden meinasi juosta bussin alle.
Tajusin siinä hetkessä, että jos olisi pakko,
olisin työntänyt hänet pois alta -
ja jäänyt itse bussin alle, koska rakastan häntä niin paljon.
Olisin tehnyt sen,
vaikka se olisi suvun talouden kannalta todella huono päätös.
Suoraan sanottuna koko suvun voisi työntää bussin alle.
En yritä arvottaa ihmisten henkiä, koska hän on kahdeksan -
ja mahdollisuudet ovat rajattomat. Mutta minä olen yksi miljoonasta.
On hyvin epätodennäköistä, että näin kävisi perheelle kahdesti.
Haluan hänen elävän, mutta oletteko olleet lapsen hautajaisissa?
Se ei ole niin kamalan surullista.
Siellä vain puhutaan mahdollisuuksista, kuten:
"Hänestä olisi voinut tulla presidentti."
Siinä ei auta kuin myönnellä, onhan kaikki mahdollista.
Kunhan minä elän, suremme Havaijilla.
Mutta hän elää. Kuten me kaikki.
Meillä oli upea viikko Lordenin kanssa.
Ymmärsin oman pikkumaisuuteni ja typeryyteni,
kun halusin suurta kunnioitusta perheeltä.
Heitin kaikki suojamuurit sivuun.
Ja...
Tajusin, että saan huolehtia perheestäni, ja se on hyvä.
Keksin, että ennen kuin palaan New Yorkiin olemaan homo,
minä...
Pysähdyin automaatille nostamaan pari tonnia,
jotka aioin piilottaa äidin sukkalaatikkoon.
Hyväksyin roolini pääsiäispupuna ja halusin piilottaa rahat.
Kuvittelin äidin naaman, kun hän löytää kätkön.
Olin varma, että hän innostuu siitä.
Kun olin laittamassa rahoja laatikkoon,
tajusin sen.
Kuulin pastorin äänen:
"Tänään kylvetty siemen." Ymmärsin Jumalan olevan voitolla.
Kun olin kotona...
Kutsun Pohjois-Carolinaa yhä kodiksi. Hullua, eikö?
Se oli tavallaan vaikeaa,
koska vanhemmat asuvat lapsuudenkodissani.
Kun käyn siellä...
Se on eräänlainen aikakapseli.
Se muistutti, miten lujasti yritin olla hetero.
Olin vasta lapsi ja yritin tosi paljon olla hetero. Teininä.
Löysin kaapista kaikki Rocawearit.
Girbaudit ja Sean Johnit, niiden avulla piti olla siisti.
Ja vanhempien olohuone, se nurkka, jossa tietokone oli.
Muistan, kun olin yläasteella -
ja tulin kotiin, kun vanhemmat olivat vielä töissä -
ja siinä oli ehkä vartti omaa aikaa.
Otin äidin Raamatun -
ja piilotin sen laatikkoon.
Hänellä oli myös "Jalanjäljet hiekassa" -juliste.
Käänsin sen ympäri, ettei Jeesus näe.
Sitten avasin BiLatinMen.comin...
Sitten runkkasin, mutta yritin silti olla hetero.
Sitten otin Raamatun laatikosta -
ja käänsin julisteen ympäri, jotta Jeesus näkisi,
kun pakotin itseni runkkaamaan heteropornoa katsoen,
sillä Jumalahan rakastaa pillua.
Ajattelin, että Jumala on ylpeä nähdessään -
kuinka laukean tytöistä. Yritin olla hetero.
Se oli haastavaa.
Suurin haaste tuli vastaan tammikuussa 2000,
kun D'Angelo -
julkaisi musavideon "Untitled, (How Does It Feel)".
Se oli iso juttu. Osa teistä ei tiedä sitä, mutta nautin suuresti -
saadessani selittää siitä.
D'Angelo on virginialainen soulartisti, joka vuonna 2000 -
oli maailman kuumin mies.
Hän oli niin kuuma, että se pilasi hänen elämänsä.
Hän oli niin kuuma, ettei lyhyyskään haitannut.
Se on paljon. Hän ohitti pituuden.
Se musiikkivideo kertoi hänen kehostaan.
Se oli pääaihe, ja keho oli täydellinen.
Kuin veistos. Olen nähnyt Michelangelon Daavidin.
Menettelee sekin.
Firenzeen lähdön sijaan voi katsoa videon.
Video tapahtuu mustassa tyhjyydessä.
Muulla ei ole väliä.
Kamera kuvaa yhdellä otolla D'Angelon kehoa, alkaen hiuksista.
Täydellinen letitys.
Joku musta nainen oli pannut parastaan.
Kamera siirtyi kauniisiin kasvoihin, silmiin -
ja pukinpartaan, joka ympäröi kauniita, täyteläisiä huulia.
Hän hymyilee koko ajan,
laulaa välillä ja hymyilee taas, ja suu raottuu.
Pari alahammasta on vähän vinossa, mutta sekin oli seksikästä.
Hän oli liian miehinen hammaslääkäriin.
Kamera lähti alaspäin kuvaten kaulaa. Hän alkoi hikoilla.
Kaulasuoni pullisteli ja tässä oli tatuointi,
ja kamera siirtyi rinnan korkeudelle.
Rinta oli hikinen. Muistan sen hien,
joka valui alas upeiden rintalihasten -
ja suklaisten nännien yli.
Hikiset käsivarret olivat kuin jamssia.
Käsivarret olivat hien peitossa, se oli sekoittunut deodoranttiin -
ja seassa oli yksi vaahtokupla,
joka tippui vatsalle, joka oli enemmän kuin six- tai kasipäkki.
Lihakset liikkuivat laulamisen tahdissa.
Ne olivat kuin lautasellinen keksejä.
Pieni viiva kulki V:n keskellä.
Muistakaa, että ollaan vuodessa 2000.
V oli ihan uusi juttu. D'Angelo oli ensimmäinen.
Se on lihas, jota ei saa salilla.
Se syntyy vain naimalla. Se pitää ansaita.
Ja D'Angelolla on upeat mällirännit.
Ja koko video...
Hän ei edes seissyt paikallaan. Hän kiilteli valoissa -
ja pyöri hitaasti kuin kana vartaassa.
Puolelta toiselle.
Kun video loppui...
Muistakaa, että katsoimme ohjelmaa perheen kesken.
Paikalla olivat käytännössä kaikki tuntemani ihmiset,
ja se oli taideteos, joka vaatii reaktiota.
Jokaisen oli pakko sanoa jotain.
Olin nuori poika kaapissa. En tiennyt, mitä pitäisi sanoa.
Olisin halunnut vastata, kuten naiset.
Halusin nousta koskettelemaan televisiota.
Ihan kuin vankilavierailulla. Hitaasti...
Mutta en voinut. Piti olla vahva. Piti olla mies.
Joten toistelin samaa maskuliinista paskaa kuin isoveljeni:
"Ihan hyvä biisi, mutta video oli turha."
Kaikkea sellaista, mitä en tarkoittanut.
Yritin heterokasvatuksen takia.
Heterona kasvatetulle on vain yksi sääntö.
Älä ole homo.
Rikoin ainoan säännön.
"Älä ole homo" oli ainoa sääntö, ja yritin kaikkeni.
Valehtelin itselleni seksuaalisuudestani ja kaikesta.
Elämässäni oli outo vaihe joskus 2013 tai 2014.
Ohjelmani pyöri televisiossa.
The Carmichael Show,
jossa esitin heteroa Jordanit jalassa -
ja yritin hämätä ihmisiä. Julkisuus oli ihan uutta.
Minusta tuli hyvin suosittu.
Grindr oli juuri julkaistu samoihin aikoihin.
Joten etsin sieltä miehiä.
Se oli hullua, koska minulla oli sekä hyvin julkinen -
että hyvin yksityinen elämä, jotka yritin pitää erillään.
Se pelotti.
Ja koska pelkäsin, tein jotain hyvin moraalitonta.
Harrastin muina esiintymistä.
Hävettää myöntää se.
Koskaan ei pitäisi esiintyä jonakuna toisena.
Perustelin sen itselleni vääntämällä koko asetelman päälaelleen.
Tiesin sen olevan väärin,
mutta mielestäni näytin paremmalta kuin käyttämäni kuvat.
Ajattelin ihmisten yllättyvän iloisesti.
Tai suuttuvan ehkä ensin, mutta hyväksyvän sitten kaiken.
Muistan yhden illan New Yorkissa.
Asuin Boweryssa Lower East Sidella.
Syy siihen oli aika epämääräinen.
Se ei ollut hyvä huonepalvelu.
Syy oli se, ettei hissin käyttöön tarvittu avainkorttia.
Epämääräistä, niinpä.
Mutta jos joku oli tulossa myöhään,
en halunnut soittaa respaan ja satuilla heille jotain.
Jotain liiketapaamisesta ja sen sellaisesta.
En halunnut sitä, joten asuin Boweryssa.
On lauantain ja sunnuntain välinen yö.
Selaan Grindriä ja katson Saturday Night Livea.
Yritän löytää jonkun seuraksi.
Viestittelen lähinnä valkoisille,
koska he eivät ehkä tunne minua työn kautta -
ja olisin turvassa.
Lähellä oli yksi valkoinen kaveri.
Klubilta lähdössä. Nimeltään Liam.
Lähettelimme viestejä, kuten Grindrissä yleensä.
Mistä hän tykkää. Kerroin, missä olen. Tule käymään.
Sellaista. Liam oli tulossa imemään munaa.
Noin suoraan sanottuna.
Sanoin sen noin, koska se on homouden ainoa hyvä puoli.
Voi olla täysin rehellinen -
näiden tapaamisten syistä.
Toisin kuin heterot ja valheet.
Heteroviesteissä lukee:
"Maistuisiko jäätelö vai katsotaanko telkkaria yhdessä?",
kun tavoitteena on suihinotto. Niin ei voi sanoa.
Liam on siis tulossa imemään munaa ja minun pitää pukeutua,
eli vedän päälleni korishousut, hihattoman ja päähän duragin.
Vaihdan kanavan ESPN:lle, koska tykkään imutuksesta -
sporttiohjelmien tahtiin.
Oveen koputetaan, ja avaan.
Liam on 175-senttinen, valkoinen ja siistitukkainen.
Hänellä on oranssivuorinen pilotti ja sähkötupakka.
Kun hänen puhaltamansa savupilvi hälveni,
hän kysyi kaappihomoja eniten pelottavan kysymyksen.
Liam kysyi:
"Tunnenko minä sinut?"
Sydämeni pysähtyi -
ja mieleeni tuli vain yksi kysymys:
Pitääkö minun tappaa tämä kaveri?
Hotellin roska-aikataulu oli jo tullut tutuksi,
saattaisin jopa onnistua.
Halusin silti suihinoton. Se on miehenä olossa hulluinta.
Himo ylittää kuolemanpelonkin.
Sodassakin hankitaan suihinottoja.
Otin siis imutuksen vastaan, mutta se oli elämäni epäilyttävin suoritus.
Liam oli polvillaan -
ja katseli koko ajan ylös miettien, kuka mahdan olla.
Vaihdellen silmiä yhdestä toiseen. Yritin nauttia siitä -
vääntäen samalla naamaani näyttääkseni erilaiselta.
Tähän tyyliin.
Se oli hermoja raastava suihinotto.
Lopulta Liam nousi ylös.
Laittoi takin päälleen.
Hän lähti kohti ovea ja luulin jo selvinneeni.
Mutta juuri ennen lähtöään -
hän kääntyi ja sanoi, en koskaan unohda sitä, hän sanoi:
"Nyt minä tajusin." Ja minä mietin: "Voi helvetti."
Liam sanoi: "Olet Michael Che." Minä sanoin: "Aivan.
Juuri hän minä olen. Livenä New Yorkista."
Kiva, että se on ohi.
Elämä kaapissa oli hyvin stressaavaa.
On kiva olla ulkona. Olen tosi ylpeä siitä.
Ja sanon kaikille missään asiassa kaapissa oleville,
että kannattaa tulla ulos,
koska se on tärkeää ja parantaa omaa oloa.
Maailmasta tulee parempi paikka.
Teoriani mukaan jengiväkivalta vähenisi -
ehkä 15 prosenttia, jos saisi olla homo.
Se on teoriani. Laskelmia ei ole vielä tehty.
Ainoastaan julkinen hellyys pelottaa.
Olen kauhuissani siitä,
että näyttäisin jotain julkisesti,
kuten vaikka suutelisin poikakaveriani -
tai pitäisin häntä kädestä, se hermostuttaa.
Se tuntuu maalitaulun piirtämiseltä itseensä. Pelottavaa.
Yritän päästä yli siitä. Viime kesänä -
olimme poikakaverini kanssa Pariisissa illallisella.
Meillä oli hauskaa, paljon naurua ja sakea.
Lähtiessämme päätimme kävellä hotellille.
Kävellessämme hän kurotti kätensä,
ja siinä hetkessä mietin:
"Anna mennä, Jerrod.
Kaikki on hyvin. Olet homo. Ole ylpeä siitä."
Olen rakastunut. Haluan näyttää sen.
En enää halua pelätä ja olla kaapissa. Haluan näkyä.
Muistan ottaneeni kiinni poikaystäväni kädestä,
suudelleeni häntä -
ja tunteneeni oloni tosi hyväksi.
Kunnes -
vanha valkoinen Nissan lipui vierellemme.
Olen katujen kasvatti. En tykkää sellaisesta.
Millään kulkineella.
Yhtenä päivänä satamassa iso jahti hidasti vauhtiaan -
ja olin heti valmis ammuskeluun.
Ei lipumista. Mutta yritin unohtaa sen -
ja jatkoin matkaa käsi kädessä yrittäen olla ylpeä.
Autossa oli viisi tai kuusi pariisilaista,
ja yksi heistä huusi jotain ranskaksi.
Yritin olla huomioimatta sitä.
Toinen heistä heitti mukillisen mahdollisesti vettä -
auton ikkunasta meidän päällemme,
ja auto ajoi pois. Olin vihainen.
Ensireaktio oli lähteä perään ja tapella.
En osaa tapella, mutta pärjään kenelle tahansa Pariisissa.
Olin vihainen ja egoni kärsi.
Tiedän sen, koska aloin ajatella rahaa.
"Köyhät paskiaiset, ostan kymmenen tuollaista autoa."
Aloin huutaa: "Ostan isänne ja panen häntä!"
Kaikkea hullua.
Päästin irti poikaystäväni kädestä ja mutisin kuin Joe Pesci.
"Helvetin paskiaiset, joku saa vielä maksaa.
Joku saa maksaa." Toistelin sitä.
"Joku saa maksaa tästä", se jatkui hotellihuoneeseen asti,
kunnes istuin sängynreunalle. Ja siinä hetkessä minä...
Minä itkin.
En ollut koskaan itkenyt niin kovaa.
Tajusin, miten epäreilua se on,
ja miten perseestä se on,
että olen ylpeä ja rakastunut, mutta päälleni heitetään vettä,
ja se on epäreilua.
Michael tuli istumaan viereen.
Hän hieroi selkääni ja sanoin, että se on perseestä.
"Se on epäreilua."
Hän yritti keskeyttää minut.
"Se on perseestä", sanoin. Michael sanoi: "Tiedän."
Kysyin: "Miksi he tekivät niin?" Michael sanoi: "Kuule.
Kuulin, mitä he sanoivat.
En puhu paljon ranskaa, mutta jotain osaan.
En tiedä, miten sanoisin tämän,
mutta he eivät heittäneet vettä,
koska olemme homoja."
Lopetin itkemisen ja katsoin häntä.
"Eivätkö?" kysyin. Hän sanoi: "Niin,
he tekivät sen, koska olet musta."
Olin, että: "Ai jaa."
Jäin niin jumiin homofobiaan, että unohdin rasismin.
Tekstitys: Juhani Tamminen