Downloaded from YTS.MX
Sist jag var med på TV var det i ett realityprogram.
Official YIFY movies site: YTS.MX
20 FEBRUARI 2025
Jag hade just kommit ut,
och försökte fortfarande hantera en massa intern homofobi,
jag bedrog konstant någon jag älskar väldigt mycket,
och jag var inte den sortens människa jag visste jag kunde vara.
Så jag tänkte att om jag dokumenterade allting
jag skäms för mest och visar upp det för världen,
så kanske jag skulle kunna släppa lite av min skam.
Och jag blev verkligt stolt över mitt program.
När det hade släppts kollade jag Twitter för att se
om jag kanske fick kontakt med nån annan
som har gått igenom samma sak som jag.
Och det första jag läste var:
"Varför har svarte Jerrod en vit kille?"
Och det tar jag på mig. Jag schabblade till det.
Jag var så fokuserad på homofobi att jag helt glömde rasismen.
Jag vet inte om nån av er nånsin blivit nätmobbad
av en grupp svarta bögar, men tro mig, det är inte särskilt kul.
De var riktigt elaka mot mig.
Jag såg en tweet
där nån lade upp en bild på en vit man med en tvättbjörn,
och så stod det: "Kolla, här kommer Jerrod med sin kille."
Roligt, på nåt förkrossande sätt. Vilket gjorde det hela värre.
Jag läste all den där skiten. Jag kunde inte titta bort.
Vartenda ord läste jag.
Jag vet att ni tänker: "Bara släpp mobilen, Jerrod.
Du behöver inte den där skiten." Jag kunde inte.
Har ni nånsin hört nån kändis säga typ:
"Jag kollar sällan Twitter, faktiskt. Jag läser inte kommentarerna."
De ljuger.
Alla läser vartenda ord, till och med de mest skygga kändisarna.
Den som vill sicka ett PM till Daniel Day-Lewis...
...tweetar bara: "Daniel Day-Lewis, dra åt helvete."
Han kommer att läsa skiten.
Folk säger grymt privata saker om mig, om mitt liv, om mitt sexliv.
Nån sa att jag hatar mig själv, att jag hatar svarta män,
och att jag bara raggar på vita män, vilket inte är sant.
Ni ska veta att det inte stämmer. Jag har raggat på många svarta.
Grejen är bara att min svarta typ tenderar vara rätt maskulin.
Så ibland hamnar jag i sexuellt konkurrensutsatta situationer,
när ingen av oss vill vara den undergivne.
I slutändan står vi typ och håller i våra kukar som i nån västernduell.
Liksom: "Sug min kuk!"
"Nej, du suger min kuk!"
"På 'tre' kör vi 69:an."
Det där höll på i veckor.
Jag läste en massa om mig själv och började tappa kontrollen.
Det sårade mina känslor och jag behövde göra nåt.
Så jag träffade en svart terapeut för att försöka
ta reda på varför jag har en vit kille.
Första samtalet, och jag maxar direkt.
Jag sparkade in dörren.
"Okej, är jag Clarence Thomas eller nån?"
Hon typ: "Okej.
Slappna av, Jerrod. Ta av dig jackan och slå dig ner."
Sen frågade hon vad problemet var.
Jag sa att Internet var dumma mot mig.
Och hon sa: "Vad säger de?"
Jag hade precis läst
att nån tweetat att anledningen till att jag har en vit kille är
att jag har ett underlägsenhets- komplex gentemot vita.
Då tände terapeuten till.
Hon typ: "Då utforskar vi den tanken, Jerrod.
Berätta för mig om din barndom.
Berätta om dina relationer till vita.
Har du nånsin känt dig underlägsen?"
Det var typ första gången jag ens tänkte på det. "Hm."
Bara att tänka på min barndom...
...i vårt kvarter bodde typ bara svarta.
Min lågstadieskola kändes som ett NAACP-experiment.
Varje morgon spelades Whitney Houstons version av nationalsången.
Galet, va?
Min mormor jobbade i skolans kafeteria.
Alla våra grannar var svarta, fast jag minns
att en vit familj bodde i ett hus
i slutet på vår gata.
Men alla i den familjen, seriöst,
alla led av nån sorts mentalt handikapp.
Så jag sa till terapeuten:
"Jag har nog inget underlägsenhetskomplex.
Under mina första 13 år trodde jag alla vita var efterblivna."
Och det är sant, det gjorde jag.
Den första vita film jag såg var Forrest Gump
och jag bara stirrade på bioduken:
"Hur kan vita fungera i den här världen
när de är så efterblivna?"
Vet ni vad som inte kändes bra? Att svarta var arga på mig.
Har ni varit med om nåt sånt? Det känns inte bra.
Sånt klarar ingen av.
Omvänt är det fantastiskt när svarta gillar en.
Häromdan var jag ute och gick
och nån svart snubbe vevade ner bilrutan och typ:
"Öh! Jag ser dig!"
Vem, jag? Du ser mig?
Jag rätade på mig. Vet ni hur jag kände mig?
Sedd. Jag kände mig sedd. Jag älskar svarta godkännanden.
Missförstå mig inte, jag gillar vitas godkännande med.
Vitas godkännande får mig att känna mig ekonomiskt trygg.
Jag vill att svarta ska gilla mig, men en vit dam från HBO gillade mig
och sen dess är jag multimiljonär, så det är annorlunda.
Tack ska ni ha. Jag ska berätta det för henne.
Jag var verkligt ängslig. Jag är en ängslig person.
Min ängslighet är speciell.
Jag är som mest ängslig när allt är lugnt.
När saker och ting går bra, då blir jag som mest ängslig.
Då kan det liksom bara gå utför.
Hade jag bott här i New York den 11 september
hade det bekräftat mitt sätt att känna så.
Och jag ska berätta varför. Jag hade varit ute på promenad.
En lugn och fin dag. Fågelsång.
Plötsligt kraschar ett flygplan in i en skyskrapa,
och min första tanke hade varit: "Jag sa ju det, din jävel,
att nån skit skulle inträffa." Så känns det i mitt hjärta.
Jag är ängslig, och den ängsligheten påverkar mitt förhållande.
Jag är den ängslige i vår relation. Det sjuka med kärlek
är när nån säger att de älskar en
och man måste tro dem.
Det är ju helt sjukt. Tycker ni inte det?
Det är helt galet. Jag behöver mer bevis än så.
Jag väcker min kille mitt i natten, typ: "Älskar du mig?"
Liksom ruska om honom. Ta honom med överraskning.
Jag förstår mig på bröllop.
När jag var yngre ogillade jag dem. Jag rebellerade mot dem.
Jag blev arg på kompisar som bjöd in mig på sina.
"Varför bjuder ni in mig till den här B-föreställningen?
Kycklingen är torr, ni spelar bara töntiga poplåtar.
Jag bokade ett flyg för att se er fatta ett beslut.
Jag har rest långt för att se dig dansa tryckare med din farsa.
Dra åt helvete." Så kände jag. Innan jag blev förälskad.
Nu inser jag att poängen med ett bröllop inte är festen.
Poängen med ett bröllop är att ha vittnen.
Det är poängen.
Ett bröllop är det ögonblick då man får den person
som påstår sig älska en att stå där bredvid en.
Man bjuder in alla man nånsin träffat i sitt liv.
Ens familj är där, den andres familj är där.
Man bjuder in portvakter från hus man inte ens bor i längre.
Alla är de där.
Sen får man alla polarna att rada upp sig bakom en
för att kolla in den jäveln.
Hela poängen med ceremonin är att vända sig mot dem och säga:
"Vad var det nu du sa om att du älskade mig?
Berätta nu för dem. Din faster har flugit hit.
Berätta nu att du vill dö med mig.
Säg det, 'Till döden skiljer oss åt'."
Det är därför man har ett bröllop.
Nu fattar jag det eftersom jag är kär och vill gifta mig.
Verkligen. Jag älskar min kille väldigt mycket.
Han är min bäste vän. Jag älskar varenda sekund med honom.
Jag gillar att ligga i hans knä medan han spelar Mario.
Hoppas det är vi två i evighet.
Vi firade årsdag den 6 januari.
Just det.
Han stormade mitt hjärta.
Han gillar inte att jag säger så, men jag gör det.
Det hela är så nytt för mig. Så spännande.
Han är min jämlike, vilket är jätteviktigt,
att man är med nån som är det. Men vi är också olika.
Vi har många skillnader, vår uppväxt var väldigt olika.
Vi lyssnar på olika typer av musik.
Jag lyssnade på en massa rap, och en massa Jay-Z.
Så alla mina favoritlåtar handlar som regel om nån knarklangare
med vapen, som gjorde det han behövde för att överleva.
Medans min kille växte upp med att lyssna på typ Björk.
Och typ Joanna Newsom.
Alla hans favoritlåtar handlar typ om nån sparv som behöver göra abort.
Så vi är väldigt olika, men samtidigt jämlika.
Och det är viktigt.
Det är viktigt att hitta en sån.
Det måste man.
Känner man att man dragit vinstlotten betyder det att man blir lurad.
Känner man att de har dragit vinstlotten
söker man konstant en utväg.
Så man måste vara jämlikar. Vilket min kille och jag är.
Jag är rik, han är vit, så vi är jämlikar.
Kan inte bli mer jämlikt.
Men jag kan inte sluta jämföra mig med honom.
Allt min kille gör för att förbättra sig
tar jag som en personlig pik.
Om han kliver upp ur sängen före mig
känner jag mig som en latmask.
Det här är nog det bästa exemplet:
Vi köpte ett dyrt våffeljärn,
för jag älskar våfflor. Älskar våffeldagen.
Jag kan inte sova kvällen innan.
Jag frågade min kille: "Ska du göra våfflor i morgon?"
Han typ: "Ja." Jag typ...
Jag sover mina åtta timmar och vaknar jätteglad. Som julafton.
Vi går ner och min kille gräddar våfflorna,
och sen lägger vi upp dem på olika sätt.
Jag brukar riva sönder våfflorna i småbitar
och bygga ett litet våffelberg.
Sen smälter jag en massa smör
-som jag dränker våfflorna i. -Ja.
Sen tar jag den billigaste sirap jag hittar.
Inte nåt sånt där ekologisk, förstklassig lönnsirapsskit.
Jag menar majssirap.
Sån skit gillar jag.
Sen dränker jag våfflorna i det.
Sen ställer jag tallriken i mikron i 14 sekunder.
Man måste låta det hela gotta in sig lite.
Sen sätter jag mig till bords. Så tillreder jag mina våfflor.
Min kille vill ha sina våfflor med en klick
crème fraiche och bär.
Det borde inte spela nån roll.
Vem bryr sig? Vi gillar våra våfflor olika.
Men jämförelsen börjar. Jag sitter vid bordet
och tittar på mina våfflor, som glänser i ljusskenet.
Jag tittar tvärs över bordet på min kille och hans våfflor,
tittar på mina igen, och på hans igen,
åter på mina, och sen får jag spel och typ:
"Jag är bara nån svart du vill ha.
Det är allt du ser i mig, nån typ med högt kolesterolvärde,
som min farsa och farfar." Han bad inte om det.
Men jag jämför konstant.
Jag jämför allt vi gör.
Jag funderar över hur vi är.
Hur vi kommunicerar med varann är viktigt.
Jag lär mig hur man ska hantera ilska i sin relation,
för jag är känslig, och jag blir konstant kränkt.
Hela tiden.
Ibland säger min kille saker på ett sätt som låter mig veta
att han aldrig fått sig en rejäl snyting.
Ni fattar? Hans tonläge.
Ibland är han passivt aggressiv,
vilket är ett uttryck för vitt våld.
Och jag kan inte slåss mot honom.
Så funkar det inte i gayförhållanden. Men jag trodde det.
Jag trodde att om jag blev arg så skulle vi göra upp som män gör.
Inga snutar, förste man att falla ber om ursäkt.
Det är inte så det funkar. Jag måste fortfarande uttrycka mina känslor.
Jag måste berätta för honom när han har sårat mig.
Och det är svårt för mig att göra
eftersom det är rejält bögigt.
Missförstå mig inte. Hans kuk kan jag suga hela dagen lång.
Men jag tänker inte berätta att han sårade mina känslor.
Jag är ju man, för fan.
Jag skulle vilja. Jag skulle gärna kunna berätta för Michael
när han har sårat mina känslor, eftersom det är det rätta.
Men tyvärr
är jag expert på att undanhålla mina känslor från den jag älskar.
Och är man expert på nåt, är det svårt att inte utnyttja det.
Och man kan vara expert på att undanhålla.
Att undanhålla är ett spel bara endera parten vet pågår.
Och spelets mål är att få motparten att fråga vad som är fel
utan att nånsin avslöja att nåt är fel.
Så här gör man. För det första får man inte se arg ut.
Då förlorar man. Man får aldrig se arg ut.
För då vet de att man bryr sig, och alla vet
att den starke i förhållandet är den som bryr sig minst.
Så se aldrig arg ut.
Hemligheten är att se upptagen ut.
Man måste få det att se ut som
att man löser nåt avancerat matematiskt problem
som är för djupt för dem att fatta.
Säg ingenting högt,
men tänk liksom: "Om nu två plus tre är fem..."
Till en början märker de inget.
De frågar inte vad som är fel.
De frågar nåt enkelt, typ: "Vad vill du äta ikväll?"
Vilket verkligen gör dig asförbannad.
Det betyder bara att du måste höja insatserna.
Du börjar undanhålla all tillgivenhet.
All tillgivenhet. Ge dem ingen tillgivenhet,
men ge sen all tillgivenhet till nån annan, inför dem.
Och finns ingen tillhands, ta hunden.
Jag rullar runt med hunden på golvet,
typ: "Vem är bäst i hela huset?
Vem är min älskling?"
Skratta inte.
Tills de lämnat rummet. Då skrattar ni högt åt nånting.
Förhoppningsvis kommer de tillbaka och undrar vad som är så roligt.
Ni typ: "Inget."
Till slut, och det kan ta några dagar,
så frågar de äntligen: "Vad är det som har hänt?"
Jag ska vara ärlig, ibland tar det min kille
så lång tid att ställa den frågan,
och jag är så förbannad att jag svarar: "Va?
Inget har hänt, gubben.
Är allt okej med dig själv?"
Ibland drivs hela vårt hushåll av dålig energi.
Jag vill bättra mig. Jag måste bättra mig.
Jag vill mogna i mitt förhållande.
Jag vill kunna uttrycka mig och vara öppen och ärlig.
Jag vet hur viktigt det är i en relation.
Och det är extra viktigt i vår relation
eftersom vi har ett öppet förhållande,
vilket var hans idé.
Min idé var att vara otrogen.
Och att leva ett hemligt liv,
låta lögnen tynga min själ och komma hem och sitta tyst
på uppfarten i timmar, som min far gjorde.
Jag ville inte ha en öppen relation. Jag fruktar andras dömande,
och jag känner vad en del av er tänker nu,
typ: "Vad är ett öppet förhållande, och varför ha ett sånt?
Om man verkligen älskar nån
kan man väl hålla sig till den?"
Och svaret är nej. Jag vill knulla alla, hela tiden.
Jag leker en liten lek i min egen hjärna
när jag går in i ett rum som heter "Om dörrarna låses...
...vem knullar jag först?" Och jag har en lista.
Med reserver. Jag är väldigt sexuell som person,
och jag försöker lära mig att acceptera det.
Jag vill inte undertrycka min sexualitet.
Jag kan inte låtsas att jag bara vill knulla en enda person
eftersom det är en lögn förbehållen heterosexuella.
Det är sånt ni håller på med. Jag ser det konstant.
Jag var på middag hos en kompis och hans fru häromkvällen,
och vi pratade om skådisar, Sydney Sweeneys namn nämndes,
som är typ en snygg skådespelerska, och nån frågade min heteropolare
vad han tyckte om Sydney. Och han ljög...
...genom att säga ett ord som heteron bara använder i damers närvaro.
Han sa: "Åh, Sydney? Hon är attraktiv."
Precis så sa han det. En oktav upp.
"Hon är attraktiv.
Hon har två ögon, en näsa och en mun."
Jag tittade på honom, typ: "Tycker du hon är attraktiv,
eller vill du lapa hennes rövhål efter gymmet?" Vilket är det?
Jag fattar. Det är svårt att vara så transparent,
öppna förhållanden kräver stor transparens,
vilket kan vara positivt.
Att kunna vara öppen och ärlig mot nån är något fint,
men det kan också vara svårt att berätta för nån man älskar
att man vill sätta på nån annan. Det kan vara svårt.
För det betyder att en lugn tisdag hemma,
när min kille har mysigt med en bra bok,
vi har tänt lite doftljus, och nån soft platta spelas.
Då måste jag bryta upp det lugnet genom att titta på honom och säga:
"Du, istället för att tillbringa kvällen här med dig
tänkte jag sticka och munknulla en 23-åring.
Jag är hemma till middagen." Det är svårt.
Det är svårt att säga till er. Kolla bara hur ni reagerade.
Vad får det för följder? Vad betyder det?
Folk tror att ett förhållande öppnas
för att sexet med partnern är tråkigt.
Så är det inte alls, inte för mig.
Att ha sex när man är förälskad är faktiskt nytt för mig.
Väldigt nytt.
Min kille var den förste jag nånsin knullat och respekterat.
Jag visste inte att det skulle vara så. Ber om ursäkt.
Jag respekterar honom mycket, och sexet är passionerat.
Hans armar är världens tryggaste plats för mig.
Så jag älskar sexet vi har. Det är väldigt nära.
Vi ser varann i ögonen, och vi byter sida. Fattar ni?
Liksom, vänster, höger, vänster, höger?
När man liksom byter ögonsida, vilket känns så meningsfullt.
Min kille är som Clair från The Cosby Show.
Programmet har faktiskt inte våldtagit nån!
Jag menar bara att jag växte upp med att titta på The Cosby Show
och Cliff och Clair Huxtable var ett viktigt par för mig.
Två personer som respekterade varandra mycket.
De hade högstatusyrken. De älskade varann.
De uppfostrade sina barn tillsammans.
Så ser jag på min kille, som nån jag vill bilda familj med.
Och jag älskar vårt meningsfulla sex.
Men... ibland...
...vill jag också ha...
...en slampa att utnyttja.
Bara jag? Okej, då är jag den ende här.
Bara nån främling från Internet
som kommer förbi för att bli dominerad.
Nån jag inte respekterar alls. Vilket är ömsesidigt.
Nån som kommer förbi, vill ha lite vatten,
och jag ger dem nån billig plastflaska.
Glasflaskorna är reserverade för mig och min bubbis,
de andra får nån skrynklad flaska med vatten.
Ibland kan jag inte ens använda min vanliga röst.
Jag talar några oktaver lägre. Liksom: "Tjena, läget?"
Lite mer dominerande. De vill bli dominerade.
De vill att jag ska strypa dem. Jag älskar sånt.
Fattar ni?
Har ni nånsin strypt nån tills det nästan gått för långt?
Fattar ni?
Tills de börjar skaka och hosta lite, sånt älskar jag.
Jag älskar att spotta folk i munnen.
Har ni gjort det? Ni fattar vad jag snackar om?
Och inte nåt litet stänk heller.
Jag menar från djupet, som nån fågelmamma som matar ungarna,
riktigt djupt, nästan rasistiskt,
riktigt djupt nerifrån, från långt ner i Södern.
Man försöker sikta lågt,
men det missar mun och träffar dem i ögat.
Jag är lång, så om jag knullar nån bakifrån,
så vill jag gärna ställa min vänsterfot
och ställa dem på deras ansikte,
så de får min skitiga Nike-strumpa mitt i nyllet,
och så säger jag saker som: "Just det, du gillar sånt, va?
Bara ta det! Öppna upp dig för pappa nu."
Så vill jag inte göra mot Claire Huxtable.
Hon har liksom silkespyjamas på sig, hon är advokat...
...hon ska jobba morgonen efter.
Förhållandet är öppet,
vilket betyder att min kille också får knulla andra.
För att vara helt ärlig gillar jag inte det.
Inte alls. När jag gör det är det lugnt,
men inte när han gör det.
Vi måste fortfarande berätta för varann vad vi gör.
Jag vill inte se min bubbis med en skitig Nike-strumpa i nyllet.
Min kille kan vara väldigt detaljerad.
Ibland använder han ord jag inte kan radera ur skallen.
Den senaste killen han satte på
beskrev han som att hans kuk hade stor massa.
Liksom, va? Inget ord man använder till vardags direkt.
Jag typ "massa"?
Jag ser inte på sopsäckar på samma sätt längre.
"En kuk med stor massa?"
Jag gillar inte hans sex utan mig.
Jag börjar nästan gilla tanken på att sitta och titta på.
Fattar ni vad jag menar?
När man sitter och ser på när nån man älskar blir knullad
av nån annan. Det tilltalar mig nu.
Vet ni varför? Om min kille tänker ha
en rolig sexuell upplevelse med nån annan än mig,
så vill jag inte raderas ur minnet.
Det är det hela.
Så om han minns tillbaka på det,
så kan jag typ: "Nej. Du minns väl att jag satt och runkade i hörnet?
Glöm inte bort mig."
Jag ska berätta det fina med förhållanden.
Nåt verkligt vackert som jag inte visste jag behövde,
men som är viktigt för mig.
Jag älskar att nån annan kan snacka med min mor åt mig.
Det är viktigt. Ett fusk.
Vi når alla en tidpunkt i våra liv
när man inser att ens morsa är galen.
Och det är sant, det är hon. Ens mors livsväg är typ...
...hon går från en ansvarsfull kvinna som brer ens mackor
till en snacksalig dam utan gränser,
såna man hoppas slippa på flyget.
Det är sådan ens morsa blir. Ens morsa är galen.
Vissa av er ser på mig nu och tänker:
"Han menar inte mig. Min morsa är inte galen, hon är lugn."
Det betyder att din morsa är alkis.
Det är inte lugnt. Hon är en galen, oansvarig kvinna.
Din morsa är galen, det är därför familjen har en gruppchatt.
Syftet med familjens gruppchatt är att låta dig och dina syskon
turas om att svara på all skit som den galna kvinnan skickar.
Foton på främmande barn man aldrig har sett,
eller andra människors julbelysning. Morsan är helt jävla galen.
Antingen är din mamma galen, eller död efter att ha varit galen.
Det är de enda alternativen. Alla morsor blir galna. Vems fel är det?
Jag vet inte. Antagligen ens farsas.
Ens farsa blir allt tystare.
Ens far säger färre och färre ord ju längre han lever.
Min far sitter numera tyst i ett hörn
och säger bara undantagsvis märkliga saker, som:
"Det känns inte som det är söndag idag."
Jag typ: "Ursäkta, herrn, vad fan sitter ni och säger?"
Det är ju söndag.
Så farsan blev tyst, och morsan blev galen.
Alla morsor blir galna eftersom de radikaliseras.
De vet inte vad de ska göra med mammaenergin.
De radikaliseras av nånting.
Har man tur blir morsan plötsligt besatt av trädgårdsarbete.
Grattis, ni har dragit vinstlotten.
Men mer troligt är att hon anslutit sig till QAnon.
Eller, om ni är som jag, så har er morsa blivit religiöst knäpp.
Min mamma älskar Jesus numera.
Vi gick i kyrkan när jag växte upp, men inte som nu.
Nåt har hänt med henne.
Min morsa älskar Jesus nu. Verkligen älskar honom.
Hon bär all Jesus-merch hon har.
Hon citerar den killens texter konstant.
Jesus är hennes favoritrappare. Hon väntar på hans återkomst.
Det är hennes grej. Hon kan inte bärga sig.
Jag säker alltid åt henne: "Jag känner kändisar,
ingen av dem umgås med sitt största fan."
Hon måste få veta!
"När Jesus återvänder kommer han inte att hänga med dig."
Jesus kommer att bli rädd för min morsa.
Jesus kommer att behandla min morsa som kvinnan som dödade Selena.
Han kommer hålla sig på långt avstånd.
Ibland...
...känns det som jag befinner mig i en kamp mot Gud...
...om min morsas själ.
Och jag vet inte vem som vinner.
För jag betalar ständigt för grejer,
och hon tackar Jesus konstant.
Det gör mig förbannad.
Verkligen. Jag befinner mig i samma situation som en NBA-spelare,
där jag är släktens försörjare. Jag köper allas matkassar.
Jag betalar för deras mat.
Och för att vara ärlig
börjar jag bli en republikan under Reagan-åren. Bit för bit.
Lite grann. Jag ser ju vad de lägger ut på mat.
Kan jag inte skicka en bit ost
och en säck ris, som på 80-talet? Måste de äta kött?
Ni förstår inte.
Jag fick ett eget TV-program, och direkt går allihop i pension.
Och jag får inte den respekt jag förtjänar.
Verkligen inte.
Min släkt borde ha mitt porträtt vid ytterdörren.
De borde be fem gånger om dan
vända mot min lägenhet. Det anser jag verkligen.
De borde kalla mig den "Högt Ärade Jerrod Carmichael",
som vore jag Elijah Muhammad.
Jag vill ha beröm som jag inte får, och det gör det hela tufft för mig.
Ibland är det svårt att umgås med dem.
Liksom?
Det är svårt för mig att umgås med släkten, eftersom...
Jag kan inte vara mig själv eftersom den jag är kränker dem.
Men de vägrar gå i terapi,
så de har noll koll på vem fan de egentligen är.
Problemet är egentligen att jag är gay och de är analfabeter.
Och ibland besöker jag dem ett tag.
Jag var precis i North Carolina en vecka...
En vecka är typ det min själ klarar av.
Vi satt och spelade Uno.
Sånt man gör med folk man inte känner så väl.
Om nån av mina verkliga vänner ville spela Uno
skulle jag be dem dra åt helvete.
Men sån skit gör jag med morsan för att döda tid.
Jag kom dit en lördagskväll och morsan frågade mig
om jag ville gå med henne i kyrkan på söndagen.
Och jag sa ja.
Vilket var ett misstag. Det fattar ni ju allihop.
Det var ett misstag. Vissa saker borde jag aldrig göra,
och att gå i kyrkan är en sån sak.
Jag har svårt där.
Har ni nånsin varit den smartaste i rummet?
Det är jag i kyrkan. Har ni nånsin sett er omkring
och tänkt väldigt mörka, nedvärderande tankar?
Jag ser en massa kyrkotanter i sina färgglada kläder
och stora hattar, och tänker: "Åh,
stackars lilla gulliga, korkade jävel."
Ni vet ju att kyrkan är som ett pyramidspel,
det är svårt att glömma. Jag vet det, morsan vet det inte.
Så jag sitter där i kyrkbänken bredvid henne
och det var tid för kollekt, vilket är deras favoritmoment.
Och pengarna ska stoppas i små kuvert.
Det är en grej i kyrkan. Som att de måste dölja pengarna från Gud.
Som en liten maskerad för Jesus. Och prästen kliver upp
och säger nåt som... Jag tyckte det lät helgalet.
Prästen gick upp i pulpeten och sa:
"Okej, plocka fram kuverten.
för Gud sa åt mig att..." Aj-aj.
Du börjar redan låta lite overifierbar, mannen. Sa Gud åt dig?
Det var det han sa. "Gud sa åt mig..."
...att fröet du sår idag..."
Så sa han. "Fröet du sår.
Gud sa åt mig att han ska minst tiofaldiga det till på fredag."
"Till på fredag", sa han.
Jag försökte hålla inne garvet. Menade han allvar?
Som att Gud skulle viska grejer i örat
på nån 80-åring i North Carolina.
Gud äger typ ett nätkasino.
"Säg åt dem att pröjsa. Säg att det är noll problem.
Vad de än ger, jag grejar biffen på fredag.
Fett chill." Jag tycker det är galet.
Och när jag ser åt vänster ser jag morsan sträcka sig efter plånboken
och ta 20 dollar av mina pengar.
Jag ser henne lägga dem i ett kuvert, lägga kuvertet på en bricka,
som sedan försvinner för evigt.
Har ni nånsin tittat på era föräldrar och tänkt: "Seriöst?"
Liksom: "Din spermie, ditt ägg?
Jag? Hur?"
Och jag måste tillbringa resten av veckan med dem.
Egentligen åker jag inte till North Carolina för föräldrarnas skull.
Det är för att brorsan har fem barn som jag älskar väldigt mycket,
och i en specifik ordning, för att vara helt ärlig.
Där råder ingen jämställdhet, jag har en klar favorit.
Jag ska berätta. På andra plats...
På andra plats kommer hans båda äldsta, som jag tycker är grymma,
jag vill att de tycker det om mig, men jag tror inte de gör det.
Ibland lägger de upp bilder på kändisar
från evenemang där jag också var med. Och det gör ont.
"Om du vägrar lägga upp din bögfarbror..."
Så de är inte mina favoriter. Favoriten är min brorsdotter Lorden.
Jag älskar Lorden väldigt mycket. Hon är åtta år gammal.
Verkligt smart, verkligt rolig.
Verkligt karismatisk. Jag älskar att vara med henne.
Vi gick till lekplatsen. Vi sprang omkring där,
vi gungade och åkte karusell.
Lorden ville att jag skulle åka rutschkana med henne.
Hon tog min hand och ledde mig högst upp på rutschkanan,
och så satte vi oss. Hon satt bredvid mig.
Innan vi for ner vände sig Lorden mot mig, rörde vid mitt huvud och sa:
"Farbror Rod,
jag gillar ditt hår.
Det är mjukt."
Och jag sa:
"Jag kommer försörja dig ekonomiskt i hela ditt liv."
Och jag menade det. Vet ni hur jag vet?
Vi skulle lämna lekplatsen och gå till bilen,
och vi måste korsa en trafikerad väg,
och Lorden höll på att springa ut mitt framför en buss.
Då insåg jag att om jag hade behövt,
så hade jag knuffat Lorden ur vägen
och låtit bussen köra på mig, för jag älskar henne så mycket.
Och det hade jag gjort
fastän det hade varit ekonomiskt förkastligt för min släkt.
Jag ska vara brutalt ärlig. Man skulle lika gärna kunna ställa
hela min släkt framför bussen.
Jag försöker inte sätta värde på liv, för hon är åtta
och har oändlig potential, men jag är en på miljonen, jag...
Att det skulle hända två gånger i samma släkt är rätt osannolikt.
Typ...
Jag vill ju att hon ska leva, men har ni nånsin varit på barnbegravning?
Det är inte så sorgligt som ni tror.
Det är mest folk som talar hypotetiskt, typ:
"Hon hade blivit landets president en vacker dag."
Och man typ: "Säkert. Snacka går ju."
Så länge jag lever sörjer vi på Hawaii.
Oavsett vad så lever hon. Vi lever allihop.
Vi hade en kanonvecka ihop. Jag hade en kanonvecka med Lorden.
Det fick mig att inse hur småsint jag var, och barnslig
som vill ha så mycket beröm från min släkt.
Jag sänkte garden helt.
Och...
Jag insåg plötsligt att jag måste ta hand om
min släkt, och att det är nåt positivt.
Innan jag återvände till New York för att återuppta bögandet,
så ville jag...
Jag stannade och tog ut flera tusen dollar på en bankomat
som jag tänkte gömma i morsans strumplåda.
Jag antog rollen som påskhare.
"Jag gömmer dem."
Jag kunde se hennes min när hon hittade pengarna.
"Hon kommer att bli så glad!"
Och när jag la pengarna i morsans strumplåda
så slog det mig.
Allt jag hörde var prästens röst...
...som sa: "Det frö du sår idag." Och då insåg jag att Gud vinner.
Han vinner på riktigt.
Att komma hem...
...till North Carolina, som jag alltjämt kallar "hemma". Galet, va?
Det är svårt för mig, eftersom...
...mina föräldrar bor i mitt barndomshem.
Och där står jag.
Det är som en tidskapsel.
Det påminner mig om hur jag ansträngde mig för att vara hetero.
Jag var en liten unge som verkligen försökte
vara hetero, en liten tonåring.
Jag kollade in barndomsgarderoben.
Girbaud, lite Sean John, i ett försök att vara cool.
Mina föräldrars vardagsrum,
platsen där datorn stod.
Jag minns typ på högstadiet,
hur jag kom hem innan föräldrarna kom hem från jobbet,
och hade typ 15-20 minuters egentid.
Jag tog morsans bibel som låg där i rummet
och lade den i en byrålåda.
Sen hade hon en "fotavtryck i sanden"-affisch.
Den vände jag bak och fram, så Jesus inte skulle se.
Sen gick jag in på BiLatinMen.com...
...och runkade, men hör nu hur jag försökte vara hetero.
Sen tog jag ut bibeln ur byrålådan
och vände på affischen så Jesus kunde se,
och så tvingade jag mig själv att runka till heteroporr,
eftersom jag visste att Gud gillar fitta.
Jag typ: "Är du stolt över din grabb? Kolla in mig, Gud.
Tjejer får mig att komma!" Jag försökte verkligen vara hetero.
Det var utmanande.
Min största utmaning kom i januari 2000,
när D'Angelo...
...släppte videon till låten "Untitled, (How Does It Feel)".
Det var stort. En del av er
vet inte vad jag snackar om, ingen fara, jag njuter av
att förklara det för er.
D'Angelo är en neo-soulartist från Virginia som under år 2000
var världens hetaste snubbe.
D'Angelo var så het att hans liv gick åt helvete.
D'Angelo var så het att man glömde han är 1,70.
Så het var han. Han övervann längdbarriären.
Och så gjorde han en musikvideo som bara handlade om hans kropp.
Hela videon handlade om hans kropp, och den var så perfekt.
Så välformad. Jag har sett Michelangelos David i verkligheten.
Vem bryr sig.
Bespara er resan till Florens. Kolla in videon istället.
Videon utspelar sig i ett svart hål.
Inget annat spelar nån roll.
Och kameran panorerar långsamt över D'Angelos kropp,
och den börjar i hans hår.
Han hade perfekt flätade cornrows.
Det syntes att nån svart tjej verkligen gillade honom.
Kameran gled ner över hans ansikte, ett underbart ansikte, vackra ögon,
hans getskägg,
ett getskägg som omgav vackra, fylliga läppar.
Och hela tiden ler han,
han sjunger och ler och sjunger, med en liten lucka i tandraden.
Några sneda tänder nedtill,
fast på ett sexigt sätt.
Som vore han för maskulin för att gå till tandläkaren. Rätt sexigt.
Och sedan for kameran ner över hans hals.
Han började svettas.
Jag minns att hans hals hade en pulserande ven och en tatuering,
och sedan fortsatte den ner över hans bröst.
Jag minns hans bröst, det var så svettigt. Jag minns all svett,
svett överallt, över hans vackra bröstmuskler,
med sina söta chokladbruna bröstvårtor,
och han svettades över sina armar, som jag minns liknade sötpotatisar.
Armarna var genomsvettiga, och svetten hade blandats
med D'Angelos deodorant,
så där fanns en vit, skummig svettsträng
som flöt ner över hans magmuskler. Mer än en sexpack, mer än åtta.
De liksom kontrasterade när han sjöng.
De var som en rad med kakor. Så vackra.
Och så en raggarsträng som gick ner i mitten av hans "V".
Ni måste fatta att detta var år 2000.
Ingen av oss hade sett ett "V" förr. D'Angelo var först med ett "V".
Och ett "V" är en muskel man inte kan få genom att gymma.
Man kan bara få den genom att knulla. Man måste förtjäna den.
Och D'Angelo hade helt fantastiska spermarännor.
Och hela videon...
Han stod inte ens still. Han bara glänste i ljuset
och roterade långsamt, som en kyckling på spett.
Från sida till sida.
När videon slog...
Vi brukade titta på kanalen BET, hela familjen.
Så jag sitter där med typ alla jag känner,
och det var den sortens konstverk som kräver en respons.
Alla i rummet måste säga nåt.
Och jag var väldigt hämmad. Jag hade ingen respons.
Vad skulle jag säga?
Jag ville svara som tjejerna i rummet.
Jag ville resa mig och sakta röra vid TV-rutan.
Det var som ett fängelsebesök, ett långsamt...
Men det gick inte. Jag måste vara stark. Vara en man.
Så till slut upprepade jag nån dum maskulin skit
som min storebror sa.
Typ: "Låten var bra, men resten onödigt."
Typ nåt jag inte menade. Jag menade inte det där.
Jag försökte, eftersom jag fick en heterouppfostran.
Och i en heterouppfostran finns bara en regel.
"Var inte bög."
Jag bröt mot den enda regeln.
En enda regel. "Var inte bög." Och jag försökte.
Jag ljög så länge inför mig själv om min sexualitet och om vem jag var.
Det var en märklig period under åren 2013-2014, typ.
Jag fick ett eget TV-program.
The Carmichael Show,
jag var fett hetero i det, bar Jordan-skor och allt,
försökte förvilla folk. Aldrig varit mer offentlig.
Under den här perioden är jag extremt offentlig.
Samtidigt hade Grindr just lanserats.
Så jag träffade en massa killar, och...
...det var helt galet, för jag hade ett väldigt offentligt liv
och ett extremt privat liv,
och försökte hålla dem isär.
Och det gjorde mig rädd.
Och eftersom jag var rädd gjorde jag nåt verkligt omoraliskt.
Under den perioden brukade jag catfisha folk.
Jag vet, och jag skäms för det.
Man ska aldrig skicka bilder på andra.
Jag rättfärdigade det
med att syndaren förändrar världen för att rättfärdiga synden.
Jag vet att det är fel, men jag tyckte att jag...
...rent objektivt såg bättre ut än killen vars bilder jag skickade.
Så jag tänkte att folk skulle bli positivt överraskade.
Jag trodde folk skulle dyka upp, först bli arga,
och sen typ: "Okej, du fick mig."
Men jag minns en kväll när jag besökte New York,
och bodde på hotell The Bowery på Lower East Side.
Jag hade rätt skumma skäl att bo där.
Inte på grund av deras rumsservice.
Det var för att ingen nyckelbricka krävdes för att åka i hissen.
Rejält skumt, jag vet.
Men om nåt ragg skulle komma över sent nån kväll,
så ville jag inte avslöja mig genom att ringa receptionen
och ljuga ihop nåt.
"En affärspartner är på väg. Bara släpp upp honom."
Det ville jag inte. Jag bor alltså på The Bowery.
Det är sent en lördag, eller tidigt en söndag.
Jag sitter och svajpar på Grindr och tittar på Saturday Night Live.
Jag vill bara hitta nån jag kan bjuda över.
Jag messar huvudsakligen vita killar,
eftersom jag tänkte att de inte skulle känna till mig,
skulle inte ha hört talas om mig, så jag var säker.
Och det fanns en vit kille i närheten.
Han skulle just lämna en klubb. Liam hette han.
Och vi messade typ klassisk Grindr-skit till varann.
"Vad gillar du? Jag bor på The Bowery. Titta förbi."
Sånt. Och Liam ger sig av för att komma och suga min kuk.
Ursäkta att jag sa det där så direkt.
Enda skälet till att jag sa det så är att det är den enda fördelen
med att vara homo, att man får vara brutalt ärlig
med varför folk tittar förbi.
Till skillnad från er heteron.
Heterokillar måste skicka SMS som typ:
"Ska vi köpa glass? Eller gå på ståupp, det kunde vara kul."
När ni egentligen bara vill bli avsugna, men det får ni inte säga.
Så Liam kommer för att suga min kuk, och jag måste se hetero ut,
så jag tar på mig träningsshorts, en undertröja och en bandana,
och så byter jag kanal från SNL till ESPN, eftersom de visar
program jag gärna blir avsugen till.
Det knackar på dörren. Jag öppnar.
Där står Liam, en vit kille, cirka 175 cm, kortsnaggad.
Han bär en vit jacka med orange foder, och han vejpar.
Sen blåser han ut ett rökmoln i luften, och när luften klarnar
så frågar Liam mig det läskigaste man kan fråga nån med en hemlighet.
Liam frågade:
"Känner inte jag dig?"
Jag höll på att dö,
och tänkte den enda logiska tanke jag kunde tänka i det ögonblicket:
"Måste jag mörda den här vitingen?"
Jag hade bott där ofta nog, jag kunde sophämtningsschemat,
och tänkte att jag nog kunde komma undan.
Jag körde ändå på med avsugningen. Det är det sjuka med att vara man.
Kåtheten vinner, även i situationer med hög insats.
Just nu sitter män i krig och blir avsugna.
Så jag körde på med avsugningen, men det var den skummaste avsugning
jag nånsin fått.
Hela tiden sitter Liam där på knä
och liksom tittar upp för att försöka identifiera mig.
Han byter öga, fram och tillbaka. Och jag försöker njuta,
men försöker samtidigt förställa ansiktet så jag liknar nån annan.
Så här.
Nervöst. En nervpåfrestande avsugning.
Hur som helst så avslutar Liam och reser på sig.
Sätter på sig jackan igen.
Han går mot dörren, och jag trodde jag klarade mig.
Fram tills att han precis ska gå,
då vänder han sig om och säger... Jag kommer aldrig glömma det.
Han säger:
"Jag kom på det." Jag tänkte typ: "Helvete också."
Och Liam sa: "Du är Michael Che." Och jag sa: "Ja.
Nog är det jag, alltid." Live från New York, baby.
Skönt att det är över.
Det var väldigt jobbigt att dölja saker.
Jag är glad att ha kommit ut. Det är jag stolt över.
Och jag vill säga er, att om nån här inne döljer nåt,
vad som helst, så borde ni komma ut med det
eftersom det är viktigt, och ni kommer att må bättre.
Och jag tror världen skulle må bättre också.
Jag har en teori om att våldet i utsatta områden kommer minska...
...med 15 procent, om svarta skulle tillåtas vara gay.
Det är min teori. Jag har inte dubbelkollat alla siffror än.
Det enda jag fortfarande är rädd för är offentliga ömhetsbetygelser.
Jag är typ rädd för...
Det är nåt med att vara offentlig,
att typ kyssa min kille,
hålla hand offentligt, det gör mig nervös.
Det känns som att ha en måltavla målad på ryggen. Jag blir jätterädd.
Jag försöker komma över sånt. Och i somras
åkte min kille och jag till Paris, och vi gick ut och åt.
Vi hade jättetrevligt, vi skrattade och drack sake.
Sen lämnade vi restaurangen och gick tillbaka till hotellet.
Och på trottoaren sträckte min kille ut handen
och i det ögonblicket tänkte jag typ: "Vet du vad...
...släpp det, Jerrod.
Det är okej. Du är gay. Var stolt över det."
Jag är förälskad. Jag vill visa det.
Jag vill inte vara rädd eller gömma mig längre. Jag vill visa det.
Jag minns hur jag sträckte ut handen och fattade min killes hand,
och att jag kysste honom,
och att det kändes verkligt bra.
Tills...
...en gammal vit Nissan började krypköra bredvid oss.
Och jag kommer från ghettot. Jag gillar inte fordon som krypkör.
Oavsett fordonstyp.
Häromdan var jag ute på en pir, en yacht saktade in framför mig,
och jag typ: "Nu viner kulorna snart."
Jag gillar inte krypkörare. Jag försöker ignorera bilen,
jag går, jag håller min killes hand,
försöker känna stolthet.
En av killarna, det satt typ fem eller sex pariskillar i bilen,
en av dem ropar nåt på franska.
Jag försökte ignorera det och fortsatte bara att gå.
Sen kastade en av killarna en mugg med vad jag tror var vatten
över oss från bilfönstret,
bilden sköt iväg därifrån, och jag blev arg.
Min första impuls var att jaga efter bilen och slåss.
Jag kan egentligen inte slåss, men i Paris spöar jag alla.
Men jag är arg, mitt ego är sårat,
och det märker jag genom att jag tänker på pengar.
Jag typ: "Jävla fattiglappar. Jag kan köpa tio såna där bilar."
Sen började jag ropa galna saker "Jag ska köpa och knulla din pappa!"
Rena galenskaperna.
Jag blir arg och släpper min killes hand.
Jag muttrar för mig själv som Joe Pesci,
typ: "De jävla asen, nån jävel ska fan få betala.
Nån ska få betala!" Jag upprepade det hela tiden.
"Nån ska fan få betala." Vi kom tillbaka till hotellet
och jag satte mig på sängkanten. Och i det ögonblicket, så...
...grät jag.
Jag grät mer än jag nånsin gjort.
Det slog mig hur orättvist det var...
...hur sjukt det var,
att jag är stolt, jag är förälskad, och de kastar vatten på oss,
och det är så orättvist.
Michael kom och satte sig bredvid mig.
Han börjar massera min rygg, och jag typ: "Detta är så sjukt.
Det är så orättvist."
Michael typ: "Jerrod..." "Det är så orättvist.
Det är så sjukt." Och Michael typ: "Jag vet."
"Varför gör de så här?" Och Michael typ: "Du...
Jag hörde vad de där killarna sa, och...
...även om jag inte talar franska, så förstår jag lite.
Jag vet inte hur jag ska säga det, men...
...jag tror inte de kastade vatten på oss
för att vi var gay."
Jag slutade gråta och tittade upp.
Jag typ: "Inte?" Han typ: "Nä,
jag tror du fick vatten på dig för att du är svart."
Och jag typ: "Åh!"
Jag var så fast inne i homofobin att jag helt glömde rasismen.
Undertexter: Erik Iancovici