Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Opatrně. Opatrně s tou věcí.
Díky.
Neznám význam slova „zranitelnost“.
Opravdu ne.
Nedokážu říct, co bylo na Johnovi Candym dobře
a co špatně.
Nejsem si úplně jistý, jak to bylo.
Ale byl to můj kamarád
a když ho vidím, když vidím jeho tvář,
HLAVNÍ HEREC, SECOND CITY
nechci plakat, ale když vidím jeho tvář,
moc mi chybí, víte?
Protože jsme byli pořád spolu
a pak jsme se oba otočili a šli každý...
Oba jsme si pro sebe vyřezali takový malý prostor ve světě.
Pak najednou odešel, byl pryč.
Rychle, víte?
Byl chytrý a...
Miloval hudbu a k lidem se choval mile.
Lidi můžete posuzovat podle toho, jak se chovají k číšníkům a číšnicím.
Vždycky byl laskavý k lidem, kteří pracovali,
protože jsme mívali hlad.
Víte...
Kéž bych o něm mohl říct něco špatného.
Ale to je ten problém, když mluvíte o Johnovi.
Nejde o něm říct moc negativ
a doufám, že během natáčení
najdete pár lidí, kteří na něj budou mít špínu. Protože...
Jednou během divadelní zkoušky...
Tohle je jedna špatná věc. Jsem rád, že jsem si vzpomněl.
Ahoj, tati.
Ahoj, Jennifer, jak se máš?
- Dobře. - Vidíš mě tady?
- Ano. - Dobře.
18. BŘEZNA 1994
Kdy budu, kdy budu vědět
KONGREGACE SVATÉHO BASILA TORONTO, KANADA
Uvěřím příběhu, který jsi mi vyprávěl
Statečný a sám pták poletí
A poletí znovu
A nikdy nezemře
Tak sám a beze strachu
Slyš zpěv ptáků
S příslibem slávy
Tvé příběhy přináší
Dnes přednesu svou řeč tak, jak by to chtěl on.
Když se vám dostane velké pocty,
vstanete, předstoupíte před publikum
a bez zármutku nebo pláče
pronesete nahlas, zřetelně,
jasně a přímo hlavní body.
Nejvyšší pocta v řečnictví
od srdce spřízněného profesionála,
tvůrčího bratra a Kanaďana,
který měl rád tohoto chlapce z Donlands,
jako bychom byli jedné krve.
Nejprve salutujeme vlastenci, který vždy vyznával a prosazoval
pozitivní zájmy severu,
ale který zároveň vítal Američany
a na oplátku byl vítán jimi.
Stejně jako všichni na naší planetě nakonec odhalili
jeho nedělitelnou hodnotu.
Dnes tu nepřemítáme o žádném skromném životě.
Jedná se o plný život, jaký jen člověk může žít.
Radost, emocionální hojnost ducha,
nakažlivý vztek, nádech Lugosiho šílenství,
včetně těch obrácených upířích zubů.
Neskutečně vlídný jedinečný muž.
Nádherného vzhledu, očí a postavy.
Nenechte se oklamat tím,
co by méně vzdělaní označili za „obvod pasu“,
neboť existuje mnoho svědků síly sevření jeho rukavic
a oceli jeho předloktí,
rychlosti a lehkosti jeho chodidel a nohou.
Vyzvěte ho a odhodil by vás jako hračku.
V našem jazyce je slovo, které už moc neslýcháme,
ale Candyho vystihuje.
To slovo je „velkolepý“.
Byl to velkolepý muž.
John Franklin Candy, oddaný syn, bratr,
ministrant, student, prodavač,
divadelní, rozhlasový a televizní scenárista a umělec,
světoznámý ambasador komedie,
komediální a vážný herec,
mezinárodní filmová hvězda,
režisér, obchodník,
znalec, perkusista,
dobrodinec,
manžel, otec
a ten nejmilejší a nejštědřejší člověk, jakého jsem kdy znal.
Měl jsem ho rád hned, jak jsem ho uviděl
v jeho prvním bezvadném obleku...
a nikdy nepřestanu.
JOHN CANDY: MÁM SE RÁD
KONEC ZPRÁVY NA POCHODU
Zprávy na pochodu.
Dobře, počkejte. Za chvíli to pustíme znovu.
To bylo něco. Příběhu to posloužilo.
Tak to je všechno. Co vy na to, hoši?
Dost dobrý dokument, pokud můžu soudit.
Vrtá mi hlavou jen jedna věc.
Co ten muž?
Ale co o něm víme? O jeho motivaci?
Proč udělal to, co udělal? Odkud je? Kde se narodil?
Jo, kde se narodil?
Jeď na Jupiter, Venuši, Pluto. Kamkoli.
Chci ten příběh. Potřebujeme,
aby si sedl, viděl to
a my mu toho o něm řekli víc, než toho o sobě ví sám.
To se mi líbí.
Pět minut.
Pane Candy?
- To je vaše první narozeninová produkce? - Ano.
Je to moje první produkce, ano.
Doufáme, že to bude dobré.
Jsme trochu nervózní a všichni jsou napjatí,
ale zkoušeli jsme, co to šlo,
tak uvidíme, jak to půjde.
Tak jo. Christophere.
Christophere, co říkáš na oslavu?
Dobrý. Jdu si dát pizzu.
Dobře.
Lidi se mě často ptají:
„Jaká postava byla otci nejpodobnější?“
Pozdrav tatínka. Ahoj.
Víte, vyrostl jsem převážně bez otce.
Připadám si trochu
jako detektiv života vlastního táty.
Vracím se zpátky a ohlížím se za tím,
kým byl, koho znal...
a za našimi společnými zážitky.
Když to přiblížím...
Pak musíš upravit tohle.
To jsou ale ošklivé vousy.
Teď máš detailní záběr.
Můžu se podívat?
Vidíš, teď jsi dokonalý. Je to ostré.
A teď ostři.
Byla s ním velká legrace.
Můj táta byl jako velké dítě
a hrál si se mnou jako dítě s dítětem.
Ahoj, tati.
Můžu to natočit?
Všichni se chtějí dostat na vrchol.
Velký John je tady!
A je to hodně náročné.
Někdy se tolik soustředíte, že nevidíte.
JOHNOVA DCERA
Nevidíte nic jiného,
zapomínáte na lidi
nebo na sebe.
- Ahoj, Jennifer. - Pojď ke mně.
Věděl, že je nejdůležitější dřít,
starat se o svůj tým
a o rodinu.
Náš táta se pořád o všechny staral.
Dotkl se tolika aspektů světa,
že to zanechalo nesmazatelnou stopu.
BURGERY HRANOLKY
V kolika letech jste někoho rozesmál
a zalíbilo se vám to?
Asi docela brzy. Totiž...
Jako většina dětí jsem jen blbnul a hrál si.
Hodně jsem si hrál.
Měl jsem představivost.
Pořád jsme něco předstírali,
pořádali představení v garážích nebo sklepech.
Můj táta se narodil na Halloween v Newmarketu v Kanadě,
severně od Toronta.
Byli tam jen asi rok. Přestěhovali se do města do East Yorku
s bratrem Jimem a mámou Van.
JOHNOVA MATKA
Můj dědeček se jmenoval Sidney.
Sid byl v kanadské armádě. Seržant a veterán z druhé světové.
Zemřel na akutní infarkt
JOHNŮV BRATRANEC
v roce 1955 na Johnovy páté narozeniny.
Můj dědeček zemřel ve 35 letech,
což je hrozně brzy.
Nikdy o tom nemluvili.
A mému otci bylo pět, víte? Byl to malý kluk.
Dítěti, které v raném věku prodělá ztrátu,
se může něco stát.
Neví, jak to trauma zpracovat.
Když můj otec přišel v pěti o otce,
nikdo to nechtěl řešit
a pokračovali v oslavě jeho narozenin.
Nevěděl, jak s tím naložit, a pomoc hledal do dospělosti.
John převzal roli táty.
Jako malý se pořád snažil všechny potěšit.
JOHNOVA MANŽELKA
A byl dospělý. Pokračoval v tom.
Málokdy o tom mluvil.
To spojení
jeho narození se smrtí jeho otce
je příliš matoucí.
Van ho nesla, John i Jim.
Nikdy se na něj nezapomnělo.
Přestěhovali se do domu mých prarodičů, do sklepa.
Do „bunkru“, jak tomu říkali.
Nastěhovali se do domu,
který původně patřil mé prababičce.
Díky tomu domu mohli žít dál. Potřebovali někde bydlet.
Moje babička žila se svou sestrou, tetou Fran.
Můj táta a jeho bratr bydleli dole,
všichni ostatní nahoře.
Žili tam namačkaní jako sardinky.
Dům byl vždy otevřený
a myslím, že právě díky tomu byl John
k lidem tak vstřícný.
Miloval svou rodinu. Hodně se smáli.
Pořád se smáli.
Lidé tam mohli přijít ve dne v noci
a dostali by najíst. Když vařila, říkala mně a Johnovi: „No tak, jezte,“
pak se otočila a spustila: „Začínáte tloustnout.“
A já na to: „Jo, díky, babi.“
Mluvili jsme s lidmi, kteří vás znali v raném dětství
a v pubertě.
Vzpomínají na vás jako na pohodového
a naprosto spolehlivého kamaráda.
Změnil jste se? Změnila sláva něco z toho?
Doufám, že ne. Snad.
Jsem dost věrný. Asi jako pes.
Musíte mě pořádně zbít, abych utekl.
John Candy ve vašem světě byl jiný než John v tom mém.
Zpočátku byl plachý a introvertní.
JOHNŮV KAMARÁD
Těžko se tomu věří.
Nebylo ho všude plno, když někam přišel.
Ve sklepe měl bubny.
Měl obrovskou sbírku desek
seřazenou podle abecedy.
John a Jim si kupovali komediální desky.
Ale poslouchali jsme
hlavně skupinu Firesign Theatre,
která měla v 60. letech pořad v rádiu.
Měli fantastické skeče.
JOHNŮV KAMARÁD
Poslouchali jsme je pořád dokola.
Hej, držíte se?
Bože, ne. Výrobní prostředky drží všichni lidé.
- Přesně. - Ne, kámo, nemáš něco?
Byl velkým fanouškem filmů a na Donlands bylo kino.
JOHNŮV KAMARÁD
Neustále mluvil o filmech, které viděl,
a o postavách.
Ta auta nikdy nejsou dost velká, že?
Zbožňoval to. Laurel a Hardy
a To je ale bláznivý svět,
film noir, kino prostě miloval.
Pořád mluvil o Humphreym Bogartovi.
Dívám se na tebe, holka.
Věděl, že chce být tím chlapem.
Chtěl být Jackie Gleason.
Herectví mě moc bavilo.
Netušil jsem, kam to povede.
Byl jsem ztracený a byla polovina 60. let.
Čím se budete živit? Stejně to byla bouřlivá doba.
Zkoušel jsem různé věci, ale pořád jsem se vracel k vystupování.
Vždycky mi připadalo,
že jeho svět a způsob života
se hodně podobal filmům.
Byl to snílek.
Kdy se objevila ta vtipná stránka Johna Candyho?
Na střední škole.
Byl to spíš takový obranný postoj.
Snažil jsem se, ale učení mi nešlo.
Asi jsem byl pořád v šoku
ze všech těch tragédií, které nás potkaly.
ŽÁK SOUKROMÉ ŠKOLY NEILA McNEILA
Škola pro něj byla možným únikem.
Byla to katolická škola.
Já vyrostla jako vzpurná katolička.
A on jako „jsem katolík“.
Učili tam pouze kněží.
Nebyly tam žádné ženy. Byla to skoro až vojenská škola.
Zpočátku byl dost vystrašený,
ale v druháku se v něm něco přes léto změnilo.
Víc se otevřel.
Na tak velkého kluka měl nezměrnou energii.
Do všeho se hrnul.
Chtěl dělat různé věci. „Zkusíme tohle.“
Jeho popularita rostla.
ŽÁKOVSKÁ RADA
Všichni kluci v Torontu se věnovali sportu.
Hráli buď hokej, nebo fotbal.
FOTBAL – KAT. SENIOR
Fotbal měl radši než hokej.
Jako dítě nejspíš doufal, že ho jednou bude hrát.
JOHN CANDY „RŮŽOVÝ PANTER“
Na střední hrál, dokud si neporanil koleno.
Museli mu vyoperovat čéšku, ale už ji nenahradili.
V levé noze prostě neměl čéšku.
Zdrtilo ho to
a musel vymyslet, co jiného by chtěl dělat.
Studentské demonstrace proběhly stejně jako loni,
jen na transparentech stojí „Nixon“ místo „Johnson“.
Když mu bylo asi 17, válka ve Vietnamu vrcholila.
Chtěl narukovat do armády.
Nevím, v kolika letech se tehdy dalo narukovat,
ale kanadská vláda řekla: „Ani náhodou. To nejde, hoši,“
ale hodně kluků šlo.
A on se tam hrnul.
Byl blázen,
ale asi měl pocit, že se toho musí zúčastnit
a chránit svět nebo tak něco.
Sám jsem byl v šoku.
Asi chtěl mít nějaký smysl.
Párkrát dokonce zajel do Buffala, jestli je způsobilý.
Ale nakonec ho kvůli zranění kolene
nepřijali.
Myslím, že táta oslovoval obyčejné lidi díky výchově.
Měl pochopení pro těžkou dřinu pracujících.
John měl v pubertě spoustu různých zaměstnání.
Aby byl každý okamžik výjimečný
Čekají mě velké vánoční nákupy
Všichni dělali v Eaton’s.
Eaton Center je velký obchodní dům v Kanadě.
Fran tam pracovala. Byla v oddělení hraček.
A Johnovi tam sehnali práci ve sportovních potřebách.
Byl tam můj táta s Tomem a Ritou Davidson.
Pracoval jsem v obchodním domě Eaton’s a dostal jsem se do sportovních potřeb.
JOHNŮV KAMARÁD
Hned jsme si padli do oka.
Dělala tam i moje máma.
Tom se přátelil s mým tátou, Rita zase s mojí mámou.
Chodili jsme spolu na kafe.
JOHNOVA KAMARÁDKA
Vzpomínám si, jak jsme se potulovali kolem
a ona se na Johna dívala.
Domluvili mámě a tátovi rande naslepo.
Kam jste vzal svou ženu na první rande?
Na první rande jsme šli do kina.
Moc jsme si na prvním rande nerozuměli.
Bylo dokonce naslepo.
Myslím, že jsme si moc nerozuměli.
Ale já jí chtěl ukázat: „Jak se opovažuješ nemít mě ráda?“
Byl moc laskavý a milý.
Byl zranitelný.
Byl vtipný a měl krásný hlas.
Prostě byl zajímavý, víte?
Byl to milý člověk.
Soustředil se na svůj životní směr
a řekl: „Jestli mám mít přítelkyni,
musím si sehnat pořádnou práci.“
Zeptal se, jestli se má dát na herectví, nebo zůstat v byznysu,
a já mu řekl, aby zůstal v byznysu.
Dostal firemní auto
a měl pravidelnou výplatu.
EATON'S PAN J. CANDY
Tak proč by to opouštěl kvůli herectví?
Vzal si na sebe oblek a řekl mi: „Tak co ty na to?“
A já: „No, jestli chceš, tak do toho jdi.“
Ale bála jsem se, protože...
John byl kreativní. Byl to živel.
Moc rád hrál a byl v tom dobrý.
Dělal stand-up a improvizoval.
Pro improvizaci se narodil.
Nápady mu chodily samy od sebe.
Nezdálo se, že by se bál selhání.
Že by si byl vědom svých hranic, že nějaké má.
Ale musel to zkusit.
Bylo požehnání, když Catherine McCartney řekla: „Byl byste dobrý herec.“
Stalo se to, když šel od Eaton’s do restaurace.
Když ho agentka zahlédla, řekla:
„V branži byste se uchytil.“
Když jsme spolu poprvé mluvili
UMĚLECKÁ AGENTKA
řekl: „Chci hrát fotbal,
ale taky bych chtěl vystupovat.“
A tak se to stalo.
Ať je zataženo
Nebo jasno
Ať slyšíš hromy nebo vítr
V dětském divadle potkal Dana Aykroyda a Valri Bromfield.
A já povídám: „Účinkuješ v dětském divadle? Dobře.“
Právě jsem přijel z Ottawy s Valri Bromfield,
mou komediální parťačkou.
Hrávala v dětském divadle,
asi s YPT nebo podobou skupinou,
která jezdí do Bala Bay
na turné převlečení za veverky a tak.
Říkala, že tam potkala chlápka...
Řekla: „Je úplně jako ty. Jste stejní.“
Vidím, jak se otevírají dveře hnědého Pontiacu Laurentian
a vystupuje z nich tenhle úžasný muž.
Naprosto s tím autem ladil.
Byl tak reprezentativní, zdvořilý
HLAVNÍ HEREC, SECOND CITY
a tak kanadský.
Říkám: „Tady nesmíte parkovat.“
A on: „Proč ne?“ „Dám vám pokutu.“
„Já parkuju všude.“
A já: „Vy jste doktor?“ On: „Občas.“
A pak jsme pokračovali dál.
Hned jsme si sedli.
Je to roztomilý chlap.
Jakmile zahlédnete jeho tvář,
HEREC, SCTV
hned se usmějete.
Potkali jsme se v Godspell a hned jsem si ho oblíbil.
Godspell bylo před Second City.
Byli tu Gilda Radner
a Andrea Martin, Victor Garber a Paul Shaffer, Eugene Levy.
John vždycky tvrdil, že Godspell nenáviděl,
protože ho unavovalo, jak o tom pořád mluvíme.
HEREC, SCTV
Godspell byla velká show v Torontu v roce 1972.
Byla ryze zábavná.
HEREC, SCTV
Práce nás bavila, protože jsme makali.
V roce 1972 přijelo do Toronta proslulé chicagské divadlo
Second City uspořádat konkurz.
Toronto mělo dost velkou kulturní scénu,
takže jsme měli spoustu příležitostí k růstu.
Mohli jsme tam rozvíjet svůj talent,
HEREČKA, SCTV
protože jsme se cítili bezpečně.
Měli jsme mezi sebou přátele,
stejně smýšlející lidi, se kterými jsme nesoupeřili,
a všichni rozvíjeli svou osobnost a dovednosti.
Díky tomu měl John obrovské příležitosti.
Danny se dostal do Second City,
Dan Aykroyd a Valri Bromfield vzali Johna s sebou,
protože byl ideálním kandidátem do Second City.
Nalákali mě tam. Oni už v Second City byli.
Říkali: „Měl by ses přidat. Jdi do toho.“
„Milují tě. Jsi vtipný. Zvládneš to.“
Já na to: „To ne. S vámi blbnu rád, ale tohle dělat nemůžu.“
Řekl mi, že tam stejně musí jít a ať za nimi přijdu na oběd.
Tak jsem tam šel a čekal.
Díval jsem se na všechny z Godspell v úžasu...
a slyším, že volají Johna Candyho.
Valri povídá: „Dělej, běž tam. Přihlásili jsme tě.“
Já na to: „Za to vás zabiju.“
Když byl John na konkurzu, chlap, se kterým tam byl, pořád mluvil.
HEREC, SCTV
John jen poslouchal.
Slyšel každé jeho slovo. Kýval, souhlasil.
Díky tomu tu práci John dostal.
Na Johnovi jsem si všiml jedné věci,
měl malé sebevědomí
ZAKLADATEL SECOND CITY TORONTO
a dokázal na pódiu doslova zmizet.
Držel se v pozadí,
když ostatní improvizovali.
Byla tam spousta velmi talentovaných, vzdělaných komiků.
Pořád pochyboval o svém...
Neměl pocit,
že dokáže být vtipný a talentovaný jako oni.
Začali jsme ve stejnou dobu a byli jsme nejslabší.
Naskočili jsme do show a řekli nám, co máme dělat, ale pak...
V druhé části show se mělo improvizovat
a s námi nikdo nechtěl, protože jsme nevěděli, co děláme.
Takže jsme pracovali jen spolu.
Ale byli jsme sebejistí. Velmi sebejistí.
Dnes si lidé neuvědomují, jak moc jste museli být špatní,
abyste byli perfekcionista.
Musíte být špatní a vědět, že jste špatní.
Není totiž nic lepšího, než být špatný, abyste se chtěli zlepšit.
Bylo zajímavé sledovat Johnův vývoj na pódiu,
jak si postupně budoval sebevědomí.
Je velmi talentovaný a silný,
HEREČKA, SCTV
ale ne tak, aby vás to zastrašilo.
I když John ztvárňoval naprosto odlišné postavy,
vždycky v nich byl.
Sledovat jeho práci a vývoj postav
bylo vzrušující a úchvatné.
Byla z toho cítit lehkost.
Všechno, co řekl, bylo geniální nebo upřímné.
Ne vždycky vtipkoval.
Nebyl úspěšný člen Second City.
SECOND CITY JE Z CHICAGA
Second City vzniklo v Chicagu v roce 1959.
Na Chicagské univerzitě nebyl divadelní obor
a oni si vytvořili vlastní.
Elaine May, Mike Nichols,
Severn Darden, Del Clos, Bernie Sahlins...
- Harry Truman. - Harry Truman taky.
Neříkalo se, že jste další Harry Truman?
Ano, dlouho se to říkalo.
- Nesl jsem to na zádech jako kříž. - Jo, jasně.
SECOND CITY KANADSKÁ KAPITOLA
Second City mi pomohlo. Víte...
Vyrostl jsem tam v mnoha ohledech.
Učil jsem se svoje řemeslo, kterému jsem tehdy nerozuměl.
Teprve teď si uvědomuju, co jsem se tehdy učil.
Byl vtipný.
Byl pohotový v improvizaci
a byl to dobrý chlap.
Nejenže se o druhého stará v rámci postavy,
ale stará se o toho člověka
jako takového.
Připomněli jste mi jeho přezdívku, Johnny Toronto.
Johnny Toronto.
Vzešla z jeho ega.
„Jednou bude tohle město moje.“
„Chceš něco udělat, zařídím to.“
„Poslouchej mě. Mám odpovědi na všechno.“
Jak vznikla?
To netuším. Lidi mu začali říkat „Johnny Toronto“.
Víte, kolik lidí chtělo být Johnny Toronto?
Hodně.
Všichni jsme se občas opili víc, než se sluší.
Byl vtipný, protože navazoval fyzický kontakt.
Šel a prostě vás popadnul.
Objal vás
a hodil s vámi jako s panenkou, vážně.
Popadnul vás za biceps
a zmáčknul vám maso až ke kosti.
Předpokládalo se, že John bude hvězda,
protože tak vypadal a choval se tak.
Jezdil v limuzínách, když byl švorc, a hlásal:
„Tohle jsem já. Každý mě musí dohnat.“
Často jsem Johna navštěvoval.
Doma měl křeslo Barcalounger
a rothmansky, podle nás elegantní cigarety.
Tehdy běžela reklama na firmu Lincoln Carpeting.
„Jakékoli tři pokoje za 199 dolarů.“
John si je pozval k sobě domů.
Ukázalo se, že u vás doma
už si neřeknou jen 199 dolarů.
Po něm chtěli 1 200 dolarů, které neměl.
Musel si pořídit limetkově zelené koberce
a aby to k sobě ladilo, pořídil si nádherné zlaté závěsy.
Když se pak usadil do svého křesla a zapálil si rothmansku, povídá:
„Podívej, jak jsem to tu vyladil.“
Není to úžasné? John při každé večeři
za všechny platí,
i když vydělává stejně jako my.
John už byl prostě takový.
A než jsme se nadáli, dělali jsme spolu SCTV.
Šest lidí se rádo dívalo na televizi,
ale nelíbilo se jim, co vidí.
Tak se rozhodli s tím něco udělat.
Byl podzim.
Byl jsem na turné se Shakespearovým festivalem Great Lakes.
Místní televizní stanice z nějakého důvodu
HEREC, ŽBLUŇK!
vysílaly nezávislé pořady mezi pátou a sedmou,
a já narazil na tenhle.
Byl to takový...
Bylo to na způsob Leave It to Beaver.
Vysíláme Leave It to Beaver, oslavu 25. výročí.
Narazil jsem na epizodu SCTV,
kde John Candy ztvárňoval Beavera.
Flaherty hrál Warda Cleavera
a Catherine O’Hara June Cleaverovou.
A Eugene Levy byl jeho bratr Wally.
Nevěděl jsem, co to je,
ale umíral jsem smíchy.
- Čau, prcku. - Ahoj, Eddie.
Vaše máti to prej táhne s Fredem Rutherfordem.
Dobrej, paní Cleaverová.
Zrovna jsem Wallaceovi a Theodorovi říkal,
že s věkem vypadáte pořád mladší.
Díky, Eddie.
Tohle jsem přinesl panu Cleaverovi.
Když jsem ho posledně viděl, dost se třásl.
- Snad už mu je líp. - To víš, že ano, Eddie.
Díky za optání.
- Pojď na oběd, Beavere. - Dobře, mami.
Bylo to něco jako příslib, když jsem ho poprvé uviděl.
Ten jemný, velký, dospělý chlap
oblečený jako Jerry Mathers, co říká: „Já ti nevím, Wally.“
Ten Eddie Haskell mě fakt štve.
- Proč ho nezabiješ? - Ne.
Šel bych do vězení. Navíc je to protizákonné.
Nikdo by nemusel vědět, žes to udělal ty.
Já ti nevím, Whitey. Ani nemám pistoli.
Ale jdi, Beavere.
Pro studenty komedie, a tím myslím...
Copak jsi zbabělec?
...když komici vidí něco vtipného,
nezasmějí se, ale řeknou si: „To je vtipné.“
Jdeme na to.
Ahoj, já jsem Gil Fisher, rybář muzikant.
Můj herecký um tkví v tom, že se fakt snažím předstírat.
V tu dobu
jsme hráli v Second City Toronto,
když se rozhodli natočit televizní pořad.
Hlavním scenáristou jmenovali Harolda.
HLAVNÍ SCENÁRISTA, HEREC, SCTV
Náš pořad byl chudý příbuzný Saturday Night Live.
Neměli jsme žádné sponzory a nikdo nám neříkal, co máme dělat.
Měli jsme ve studiu volnou ruku.
Nevěděli jsme, kdy pořad poběží, takže nešlo natáčet tematicky.
Byli jsme nuceni čerpat z temných koutů představivosti.
TIHLE VTIPÁLCI POZOR NA TO
Johnův herecký styl byl extrovertní
a potřeboval navázat spojení.
Dobrý den, jsem pan Mambo.
Když si vezmete Monty Python, Second City, Saturday Night Live,
HEREC
byl jedním z nejlepších na celé scéně.
John nemohl skrýt svou postavu, když ztvárňoval Julii Child
nebo Pavarottiho.
Jediný urostlý muž, který dělal něco takového,
byl Jackie Gleason nebo Lou Costello.
Musel to být chlap, který si dělá legraci ze své postavy.
A on to nedělal.
Bruno!
Dr. Tongue a Bruno s Eugenem
byli nejlepší.
Byly to strašidelné filmy, které nakonec nebyly tak strašidelné
a byly založené na 3D efektu.
Ale nápad vytvořit laciný 3D efekt...
byl velmi vtipný.
Přesně tak. Proč čekat hodiny, než zabere martini,
když rychlé pití z vás udělá lva salonů hned?
Zatančíme si mambo!
Jsem v citlivém věku.
Zbožňuju komedie a najednou přijde John Candy.
KOMIK, MODERÁTOR
Říkám si: „Kdo to je?“
Říkáš, že jsem opilec?
To já ti tu práci dal.
Na Johnovi jsem miloval...
ty jeho okamžité obraty, skoro až komiksové.
- Jo, víš, jsou to... - Lesbičky?
Myslím to v dobrém slova smyslu. Opravdu.
Nepište mi.
Dokázal přejít z dětinského a vlídného...
k: „O čem to mluvíte?“ A to je neskutečné.
V HLAVNÍ ROLI JOHNNY LaRUE
V jednom skeči ztvárnil postavu YellowBellyho.
Byla to reklama na televizní pořad
o zbabělém vojákovi ze starého západu.
Je to pro mě takový klíčový moment.
Během občanské války ho ostrakizuje Sever i Jih
za dvojitou zradu,
což z něj dělá největšího zbabělce západu.
Je to YellowBelly.
Stojí tam, třese se a má strach.
Pak kolem projde žena se synem.
Ten kluk se zeptá: „To je YellowBelly?“
A ona sykne: „Mlč!“
Hele, mami, to je YellowBelly.
YellowBelly se otočí a střelí je do zad.
Musíte mít na paměti, že to natočili v roce 1980.
Bylo to naprosto neslýchané.
Zastřelil jste mi dítě!
Vy YellowBelly!
Pomoc!
Ten YellowBelly...
Byl jsem z toho úplně vedle.
Že můžete natočit skeč,
kde někdo střelí matku a dítě do zad,
zatímco hraje veselá písnička.
Dobrý den, jsem Yosh Schmenge.
A já jsem Stan Schmenge.
Jsme Happy Wanderers.
Ohledně Schmengeho,
jakmile si oblékl kostým, proměnil se v něj.
Musíte být Schmenge, abyste udělali takovouhle nabídku.
Prostě...
Když je vám spolu tak dobře,
věříte si, znáte se a trávíte spolu čas,
neskutečně to mezi vámi jiskří.
Ale během první série
se John rozčílil.
Šlo o to,
kdo se podílel na scénáři a kdo ne.
Platili nám jako hercům a scenáristům,
ale Johna platili jen za hraní.
Nebyl z toho moc nadšený.
Pak uviděl výplatní pásku
a řekl: „Tak počkat, proč dostávám méně peněz?“
Tehdy došlo k prvnímu rozkolu.
Začal pociťovat zášť a nikdy ho to úplně nepřešlo.
Cítil ji pořád.
John si v sobě tu křivdu nesl dost dlouho.
Během své kariéry jich zažil nejmíň tisíc.
Jim tehdy pracoval v Second City.
Tu práci mu sehnal John.
Dělal ve štábu, Johnův bratr, jako elektrikář.
Jim dostal v šatně infarkt
a pro Johna to nebylo příjemné.
Víte, jak to myslím?
Jim se o sebe nestaral.
Tátu to hodně zasáhlo.
Vyděsilo ho to, protože se to dělo znovu.
Byl v pořádku. Jim byl v pořádku.
Ale jeli jsme autem do nemocnice.
John řekl: „Zůstaň tady,“ a byl opravdu naštvaný.
John se pak vrátil
a ve studiu jsme měli takový tiki bar.
Sedl si k baru, popíjel a kouřil cigaretu.
Povídá: „Ten můj zatracenej brácha se o sebe vůbec nestará.“
Dost si v tom protiřečil.
Nikdo od Johna neměl větší očekávání než on sám.
Takže když přišel nějaký nezdar,
ničilo ho to.
SCTV začala v roce 1976.
Asi o tři roky později jí došly peníze.
Prodali ji.
A pak skončila.
O rok později znovu začala v Edmontonu v Albertě
s 30minutovými pořady
a v roce 1981 je prodloužili na 90 minut
a byl z toho hit.
Právě díky Johnovi
MŮJ MONCTON
byly ty pořady tak úspěšné a vtipné.
Je to životní etapa.
Byli jako moje druhá rodina,
ale jeho hlavní.
Stali se mou rodinou.
Miloval to. Bylo pro něj těžké se toho vzdát,
protože do toho dal kus srdce.
Ale věděl, že musí jít dál.
A pak přišly filmy.
Johnův první velký film byl 1941.
Točili jsme SCTV, když se mu ozval Spielberg.
Dopisovali jsme sérii SCTV
a pořádali jsme oslavu.
Lidi mi říkali: „Steven Spielberg je tady.“
„Je tady. Chce tě vidět.“
Myslel jsem, že žertují. Ale opravdu tam byl.
Stál uprostřed velkého hloučku.
Řekl: „Johne, líbí se mi tvoje práce,“ a já na to...
Pak povídá: „Chci s tebou natočit film 1941.“
„Mám v něm roli, která by ti dokonale sedla.“
Já na to: „Moc si toho vážím.“
„Vím, že jsme na oslavě a všichni jsme pili,
„takže moc děkuju.“
„Vážím si toho, že jste viděl SCTV.“
Ale on: „Ne, vážně tě tam chci.“ Jo.
Znehodnotíme to jídlo, než ho naservírují někomu jinému.
Panebože.
- Ahoj, Johne. - Tady Candid Camera. Počkat.
- Jak se máš? - Dobře.
John mi řekl: „Seženu ti všechny role.“
Jako by se cítil provinile.
Jako by byl jediný ve Státech, komu nabídli roli ve filmu.
„To je dobré, Johne.“
Viděl jste film 1941?
Ano, viděl.
- Líbil se vám? - Určité části ano.
Byli jsme oblečení za vojáky.
Byli jsme děti, co prožívají svůj sen.
Hrajete raději v celovečerních filmech?
Rád bych zůstal u filmu, pokud to půjde.
Kdyby mi někdo nějaký nabídl.
DOTOČENO!
Kde jste svou ženu požádal o ruku?
Žili jsme spolu léta v hříchu,
takže už to nebylo takové.
Požádal jsem ji o ruku v Los Angeles,
když jsme točili 1941.
Bylo to narychlo. Hledali jsme termín.
O víkendu to nešlo.
Bylo to fajn, bláznivá svatba. Bavili jsme se.
Bláznivá svatba?
Kostel, ve kterém jsme se brali, zrovna opravovali.
Nenapadlo nás si to ověřit a opravovali ho.
Vzali se vaši rodiče v McDonald’s?
Ne. Vzali se v nahrávacím studiu,
kde se předtím natáčela reklama na kanadský McDonald’s.
Na fotkách jsou vidět ty typické zlaté oblouky.
Rose do vztahu vnášela
klid, řád,
základy a moudrost.
Když Johna něco rozhodilo,
večer ho Rose vždycky uklidnila.
Měli neuvěřitelně spokojené manželství.
Léto je sezónou alespoň jedné neuctivé,
odporné, anarchistické ztřeštěné komedie.
A letos jí jsou Lampasy.
Jmenuju se Dewey Oxburger.
Přátelé mi říkají Ox.
Možná jste si všimli, že mám menší problém s váhou.
- Kdepak. - Jo, mám.
Šel jsem k doktorovi...
a prý jsem spolykal hodně agrese
a spoustu pizzy.
Pizzu.
Jsem v podstatě stydlivý člověk.
Jsem stydlivý a...
Na začátku ho popsali tak...
KOSTÝMOVÁ ZKOUŠKA
Kvůli jeho kulatému obličeji
ho popsali s nadváhou.
Takže věděl, že je to role šitá na tělo.
Tak jsem si řekl, že tu shodím pár kilo.
Máte tu šesti až osmitýdenní tréninkový program? Dost drsný?
To je perfektní.
Vyjdu odsud jako hubený, zlý bojový stroj.
Povězte mi.
Je uvnitř Johna Candyho
opravdu ten hubený, zlý bojový stroj?
Nevypadá...
Nevypadá to tak. Ne.
Ne, není.
Jsem se sebou takhle spokojený.
Dokonce i v rozhovorech říkali věci, které ho urážely.
Říká se tomu komedie z velkoměsta.
Když zapomenete „velko“, stačí se podívat na Johna.
- Podívejte se na tohle město. - To vám osvěží paměť.
Věděl, proti čemu stojí v tomto odvětví.
Jste velký fešák.
Ale říkala jsem si,
kdybyste se stal vůdčí osobností, elegánem, mohl byste...
Je pravda, že...
Nemyslíte, že všichni milují tlusťochy?
- Asi ano. - Proč?
Nevím, asi že jsou neškodní.
Nejsem si jistý.
Ne, kdybych hodně zhubl,
nemyslím si, že by mě to nějak ovlivnilo.
Nezměnilo by to váš styl
nebo druh humoru?
Ne.
Říct, že to John nesnášel...
John to prostě nepřijal.
Myslím, že to není úplně stejné jako nenávist.
Necítil vůči sobě nenávist.
Byl to jen další stupeň umělecké čistoty.
Vždy s vámi zachází jako s druhořadým občanem.
Nebo vám to tak připadá. Myslím...
Jste zranitelný a jste na to háklivý.
Asi to hodně souvisí s tím...
jak ztvárňuju postavy.
Dívám se na svět přimhouřenýma očima.
Nikdy jsem nikoho nesoudil podle toho, jak vypadá.
Důležité je to, jaký je člověk uvnitř.
Za ta léta jsem se naučil,
že když je člověk objemný,
začnete...
Lidé se k vám chovají jinak.
A někdy to bolí. Ubližuje to lidem.
Byl nešťastný z Lampasů
a z té scény v bahně.
Vykopni, zlato.
Hrál jsem uvaděče wrestlingového zápasu.
Nechtělo se mu do toho.
Měl za úkol sundat si tričko
a válet se v bahně se striptérkami.
Nechal si na sobě triko s dlouhým rukávem,
protože tam nechtěl jít odhalený.
Ženy se do toho pustily. Všechny byly štíhlé
A začaly ho tahat za uši a tak.
Lidi toho využívali,
protože si mysleli: „Můžete mu ublížit, jak chcete.“
„Říct mu cokoli. Můžete mu ublížit.“
„Je tak velký, že mu nejde ublížit.“
Nelíbilo se mu to.
Nikdy...
Víte, chápal jsem to.
Ale je to tvář, kterou nastavíte světu,
co vás definuje.
On světu nastavil přátelskou a veselou tvář.
Můžete být zlý,
urážet lidi a bránit se.
Ale on to nedělal.
Asi bych měl složit.
Ukaž, podívám se.
Ne, s takovými kartami ne. No tak!
Vyzvi mě, dělej. Oblafni mě.
Kolik mám vsadit?
Být to já, vsadím všechno.
To jsem já, jsem agresivní gambler. Pan Vegas.
No tak. Udělej to.
Udělej to.
Jo, to je ono. Přihazuju.
- Co máš? - Já mám full house.
Tři trojky a dvě šestky. To je full house.
- Co máš ty? - Čtyřky a eso...
Máš eso, osmičku a sedmu.
Prohrál jsi, vidíš?
Kdybys měl čtyři čtyřky, vyhrál bys.
Začíná ti to jít.
Líbí se ti to? Že to je zábava?
Na první hru ti to šlo, fakt.
Nacházíme se ve vašem útočišti.
Na místě, kam se asi moc často nedostanete.
Máte představu, jak velká hvězda jste ve svém rodném městě?
Ne.
Víte, že když jste se objevil v Lampasech,
lidi prý skandovali:
„To je John Candy, náš hrdina.“
To rád slyším.
Uvědomujete si to, nebo je to prostě divné?
Je to divné. Těžko se s tím ztotožňuje.
Tohle je náš dům. Můj domov.
Je mi tu příjemně.
Bydlím v New Yorku, ale přivádí mě to tam k šílenství.
Je to prostě... Šílím tam z toho.
Líbí se mi to.
Je to úžasné. Je tam všechno.
John Belushi mi řekl,
když se mě snažil nalákat do Saturday Night Live,
kde hrál „New York, New York“ od Franka Sinatry:
„Hele, New York je Řím.“
Dnes zemřel komik John Belushi
v hotelovém bungalovu v Hollywood Hills.
Los Angeles Times citovaly zdroj, podle kterého měl komik v krvi kokain.
ZEMŘEL HEREC JOHN BELUSHI
Řekl jsem to Johnovi. Rozplakal se.
A řekl: „Bože, už to začíná.“
Ani nemůžu...
Protože jsem to pochopil. Věděl jsem, co tím myslí.
Věděl jsem, že...
ty zábavné chvíle všech těch 20letých kluků...
mohou skončit.
Je to těžké, ale tak to prostě děti mají.
Tak už to chodí.
Pochází to ze strachu,
že někdo blízký brzy zemře.
„Zemřeš brzy?
„Jsi v pořádku?“
Taky jsem si tím jako malý prošel.
„Mami, umřeš brzy?“
Vzpomínám si, že tehdy John řekl:
„Nevím, jestli se dožiju 35 let.“
Johnův otec zemřel ve 35
na jeho páté narozeniny.
A John ví, že má srdce po otci.
Johna jsem poznal, když mu bylo 33 nebo 34.
V té době
už tušil, že mu pomalu dochází čas
a že odejde
co nevidět jako jeho otec.
Vzpomínám si na večer, kdy byl John na párty u Martyho Shorta.
Ten večer pil.
Najednou začal být rozmrzelý a chtěl odejít.
Měl jsem ho odvézt.
Stáhl jsem okénko a povídám mu:
„Johne, nastup si do auta.“
Ušel půl až tři čtvrtě míle,
než si konečně nastoupil.
Pak řekl:
„Nemáš tušení, Dave. Nevíš, čím si procházím.“
„Nevíš, co se mi honí hlavou.“
A já odpověděl: „Mám pocit, že to dnes večer zjistím.“
Ztráta jeho otce ho tížila
skoro každý den.
Všechny ty věci měl v hlavě,
v srdci a nesl je.
Nejde to unést.
Tíhu všech.
Tíhu jeho minulosti.
Nechtěl jít k doktorovi,
protože by mu řekl, že musí změnit své návyky.
Když jdete k doktorovi, řekne vám, že musíte přestat pít.
„Ale já nechci přestat.“
Protože byl závislý.
Je to kompenzační strategie.
Vyrovnával se s tím pomocí jídla a pití.
„Když toho nechám, nebudu pracovat.“
Byl to začarovaný kruh.
Někdy to prostě vytěsníte a řeknete si:
„Jsou strůjci svého osudu.“
To, že působil v odvětví, kde je vzhled velmi důležitý,
mu na stresu určitě ještě přidalo.
Ale částečně to k němu patřilo.
Vypadáte trochu jinak, než když jste tu byl posledně.
- Shodil jsem pár kilo. - Opravdu?
Šel jsem do zařízení
Centrum dlouhověkosti Pritikin v Kalifornii.
Strávil jsem tam 26 dní.
Už nekouřím. Přestal jsem.
Byl jste tam skoro měsíc, že?
Jo, 26 dní.
Můžete nám prozradit, kolik jste před nástupem vážil?
Nechcete to říct?
Vážil jsem 155 kg. Bylo to hodně.
Doma na tom dělal pořád.
Snažil se. Denně cvičil s trenérem.
Pořád držel nějakou dietu.
Chodil na kontroly k doktorům a říkali, že je v pořádku.
- Kolik jste shodil? - Zatím 31 kg.
Ale průmysl ho chtěl mít velkého.
Agentura tehdy řekla:
„Za žádnou cenu už dál nehubni.“
A Johnův malý hlásek: „Dobře, jez dál.“
„Tohle se jim líbí. Chtějí mě velkého. Zůstanu velký.“
Trápilo mě to.
Zlato, uklidni se, ano?
Už jsem řekl, že se nezlobím. Mám to pod kontrolou.
Víc atrakcí najednou určitě neopravují.
OSTRAHA ZÁBAVNÍHO PARKU
Je mi líto, vážení. Park je zavřený.
Měl vám to říct ten los vepředu.
Harold Ramis, scenárista SCTV,
psal Bláznivou dovolenou.
Walley World!
Konec se jim nelíbil. Byl hrozný.
Povolali proto nouzově tátu:
„Musíme ten konec změnit.“
„Skvěle se na tu roli hodíš.“
A táta na to kývnul.
John byl skvělý. Znali jsme se.
HLAS HAROLDA RAMISE
V SCTV hrál postavu Paula Fistinyourface,
byl to takový velký trouba.
Odešli i někteří lidé z města.
Nikdo zatím služebnu o ničem neinformoval.
Požádal jsem ho, aby tu postavu hrál jako příbuzného Paula Fistinyourface.
BLÁZNIVÁ DOVOLENÁ
Bláznivá dovolená byl velký hit.
Věděl jsem, že z něj bude hvězda. Bylo to poznat ve filmu Žbluňk!
ŽBLUŇK!
Byl neskutečně vtipný.
A to byl Johnny Toronto.
Tahle postava v podstatě vzešla z filmu Žbluňk!
To, jak moc se opiješ, závisí na množství vypitého alkoholu
ve vztahu k tělesné hmotnosti.
Rozumíš mi?
Nejde o to, žes toho hodně vypil.
Jsi prostě moc hubený.
Byla to radost.
Bylo to jako pracovní dovolená.
Ale z práce s Johnem Candym jsem měl hrůzu,
protože jsem byl velký fanoušek Johna i Eugenea Levyho
z dob Second City.
Byl jsem z té role trochu nervózní,
protože jsem si byl jistý, že mě z plátna bez námahy smetou.
Pro Rona Howarda je těžké pracovat.
Nemůžu ho vystát.
Jeho rodinu.
Toma Hankse...
s těmi jeho problémy,
pořád jen dýchal do papírového sáčku.
Freddie, promluvme si.
Copak je, chybí ti drobné?
- Byla to uklízečka. - To mě nezajímá.
- Fakt ne? - Ne.
Tak jsem to byl já. Přiznávám se.
Odrovnalo mě, že John byl všemu otevřený.
Nesnažil se být lepší než já.
Nesnažil se pronášet nejvtipnější repliky.
Snažil se o výměny.
Já jsem té improvizační technice nerozuměl.
On začal: „Ano, a?“
Čekal, že přijdu s něčím dalším,
co by vylepšilo a prodloužilo vtip.
Natáčeli jsme scény, kdy jsou oba bratři v kanceláři,
a on začne mluvit o tom, co dělal včera večer.
Možná jsem včera šel do Clubu A.
To je mi novinka.
Možná jsem potkal pana Buyritea, majitele supermarketů Buyrite.
A možná, jen možná, jsme jeho noví dodavatelé.
Až v ten moment mi došlo,
že mě John zve ke společné hře.
Přímo na place jsme vymysleli spoustu nových věcí.
Ohledně toho stolu...
- Včera jsem byl s tím mizerou pít. - Nevyzvedl jsem si oblek.
Celou noc jsem dřel jako mezek, abych uzavřel obchod.
No tak, to zvládneš.
- No tak, uvolni se. - Jo, zvládnu to.
Ukliď ten stůl. Proč je tu pořád chlívek?
- Nech to být. - Dělej to, co já.
Mám na stole systém!
Telefonuju,
John zvedne telefon a začne blbnout.
Kdybychom byli svoji, neodstěhovala by ses jen tak.
- Možná, že jo. Určitě. - Položíš to?
- Tos byl ty? - Polož ten telefon.
- Promiň. - Ne, ty ne. Ty ne, Victorie.
Nevěděl jsem, že telefonuješ.
Doplňovali jsme se.
A bylo to otevřené.
Ta scéna s raketbalem.
Noc předtím byl vzhůru, určitě se učil své repliky.
Jasně, tahle část příběhu.
Někde venku pil
a hle, přišel tam Jack Nicholson.
Jack Johna znal.
Tehdy se tam možná setkali poprvé,
ale pili spolu.
Kdyby mě Jack Nicholson pozval do baru
a celou noc se mnou pil...
neodmítl bych.
Takže John přišel na plac, unavený,
nejspíš spal asi jen hodinu a půl,
ale byl i nabuzený z večera s Jackem Nicholsonem.
Čekala nás fyzicky namáhavá scéna.
Všichni se smějí jedné věci
a John využívá své vyčerpání tak,
že nahrává mému bratrovi.
- Jak dlouho už hrajeme? - Asi pět minut.
Bože, srdce mi buší jako králík.
Dáš si pivo?
Kolikrát jste točili ten záběr,
jak pinknete míček proti zdi a trefí vás do hlavy?
Nebudete tomu věřit, ale třikrát.
Johne, jedna z nejlepších scén ve filmu je ta vaše,
jak domlouváte Tomu Hanksovi.
„Hele, když jsi zamilovaný, jsi zamilovaný.“
„Mně se to možná nikdy nepoštěstí.“
„Lidi se zamilovávají denně.“
- Řekl jsi to? - Jo.
No, je to blbost.
Takhle to nefunguje.
Uvědomuješ si, jak jsi s ní byl šťastný?
Samozřejmě v době, kdy ses nedoháněl k šílenství.
Každý den? Ale jdi.
Někteří lidé nikdy nebudou tak šťastní.
Já nikdy nebudu tak šťastný.
Částečně kvůli tomu jsem do toho filmu šel.
Scénář mi umožnil dělat i něco jiného než hrát raketbal.
Bylo to opravdu velké.
Žbluňk! z Johna udělal skutečnou hvězdu.
Začíná se měnit a stává se z něj velká celebrita.
Událo se to hrozně rychle.
Když se stanete filmovou hvězdou,
jak složité je žít dál co nejnormálněji?
Snažíte se to brát s nadhledem.
Život je příliš krátký.
Tohle je realita. Kolem mě jsou skuteční lidé.
Denně musíte dělat skutečné věci.
Musíte čistit kočičí záchod.
Musíte vynášet odpadky a další věci.
Máte povinnosti.
Já si ten život vybral.
Spousta lidí se nechce starat
o rodinu, domov a zázemí.
Spousta lidí chce žít prostě tady a teď, víte?
Žít rychle, umřít mladý. Život je diamant.
„Jdeme na to.“
Takhle já ale žít nechci.
Zůstaňte takový.
Mám rád komedie
a zajímám se o komiky a scenáristy,
ale nikdy by mě nenapadlo, že to budu dělat i já.
Když jsem byl v posledním ročníku
a působil jako prezident Lampoonu.
Napadlo nás, že bychom k nám mohli pozvat hrdiny.
Chtěl jsem, aby nás navštívil John Candy.
Ozvali se nám jeho lidé s tím, že přijede.
Tak jsem jel na Loganovo letiště.
Přiletěl běžným letadlem z Toronta
a vidím ho, jak sjíždí dolů po eskalátorech.
Měl kolem krku foťák jako turista.
Kdyby měl John Candy hrát turistu,
měl by kolem krku velký foťák
a říkal by: „Páni, ty brďo.“ Přesně tak vypadal.
Na jedné fotce jsem na Harvard Yardu
a na jedné v Adams House.
Mám důkaz, že na mě dvakrát
namířil foťák a vyfotil mě,
což svědčí o mém přehnaném egu.
Na ničem jiném mi nezáleží.
Chtěli jsme promítnout sestřih všech jeho ukázek
a chystal se na něj celý kampus.
Je vším, čím chcete, aby byl.
Je to John Candy na desátou.
Vtipkuje. Všechny rozesmívá.
Pamatuju si, jak se díval na ty ukázky,
jako by je předtím nikdy neviděl.
Naplnil celou místnost svou energií.
Byl hovorný, veselý a dychtivý.
Svěřil jsem se mu, že mě zajímá komedie...
a že bych to rád zkusil.
Nikdy na to nezapomenu.
Podíval se mi do očí a řekl: „Nezkoušej to.“
„Buď do toho běž, nebo nechoď.“
„Nezkoušej to, hochu.“
Chápal jsem to jako: „Naplno, hochu.“
„Naplno, nebo vůbec.“
Co si vaše rodina myslí o tom, že má slavného syna?
Je to pro ně těžké.
Bratrovi se to moc nezamlouvá.
Slýchává: „Jsi Johnův bratr.“
Je starší než já.
Pro staršího bratra je to o to těžší.
Cítím se hrozně, ale...
- Jaký jste jako manžel? - Jako manžel?
Bože, asi hrozný, protože nebývám doma.
Jsem herec.
A jako otec? Jo, to je skvělé.
Tamhle je moje dcera Jennifer,
což je to nejlepší, co mě kdy potkalo.
A je to.
Táta koupil farmu ve městě Queensville,
když mi byl necelý rok.
Myslím, že si tam jezdíval odpočinout.
Byl to obrovský, rozlehlý pozemek.
Dům byl ale obyčejný a měl bazén.
Na zahradě byla houpací síť a krásná červená stodola.
Měl to jako takový únik.
Některé filmy jste odmítl, protože byste musel cestovat.
Jo, odmítl jsem jich docela dost.
Děti rostou a chci s nimi trávit víc času.
Mám pocit, jako by se dcera nedávno narodila
a najednou už chodí do školy.
Rostou hrozně rychle.
Říká to každý, ale opravdu rostou rychle
a prostě s nimi chci trávit víc času,
aby mohli říct: „Jo, to je můj táta,“ ne ten chlap v televizi.
Roli táty zbožňoval
a zapojoval se do komunity.
Rád se účastnil školních akcí.
Chamtivé dítě.
Byl jako kluk,
Byl takové dítě.
John byl nejšťastnější,
když byl u sebe doma v kuchyni.
Myslím, že životní styl Johnnyho Toronta
ho hodně zmáhal.
Chtěl být...
na tom světě menší.
S dovolením.
Bože, pardon.
To byla moje ruka.
Všichni, kdo s ním pracovali, se do něj zamilovali.
Při natáčení Vydařené dovolené
se Carl nemohl dočkat, až si na place pokecá s Johnem Candym.
REŽISÉR, SPACEBALLS
Sebral jste mé rodině dovolenou.
Teď já seberu něco vám.
Lidé na něj budou vzpomínat pro jeho dobráckou povahu.
Jde na plac, aby lidi rozveselil.
Od štábu, vizážistek, kostymérek
až po řidiče.
Je tam, aby se s lidmi bavil.
Ahoj.
Staral se o svou mámu. Staral se o tetu.
Staral se o svého bratra i bratrance.
A staral se o nás.
To, jak se John choval ke své rodině, toho o něm vypovídá hodně.
A je vidět, že má velké srdce,
když vede takový život.
Nebral role,
které neladily s jeho přesvědčením,
snem nebo touhou být takový nebo makový.
Obejmi mě.
- Cože? - Obejmi mě, jo?
- Tati! - Dělej.
- Na objímání jsem velký. - Na to nebudeš nikdy dost velký.
Stejně jako byl John Candy, taky hrál Johna Candyho.
Jako by byl táta.
Když jsme něco provedli, křičel na nás.
Padej odsud!
Ale taky nás měl moc rád.
Pořád jsi nekuřačka, že jo?
Tati!
Jsem prostě táta, to je celý.
Svým způsobem ano.
Jako by pro sebe vytvořil otce, kterého vždycky chtěl.
Když jsme spolu šli do lesa, bylo to, jako by tě tam vzal táta?
Jo, asi jo.
Jo. Chápu.
Postavám, které ztvárnil, propůjčil
svou zranitelnost, laskavost a vlídnost.
Byl to výborný herec. Dokázal to vyjádřit jako nic.
Na Chesterovy.
Byl to vynikající herec.
Věděl, co je potřeba, a věděl, že to dokáže zahrát.
Herectví si strčil do zadní kapsy a choval se jako člověk.
Byl to stoprocentní herec, protože byl stoprocentní člověk.
Pro Carol to bylo potěšení,
protože s Johnem byla zábava a byl to dobrák.
Povídá: „Kdybys něco měl...“ a já: „Sháním msa.“
Zeptal se: „Co to je?“
Napůl muž, napůl pes.
Jsem svůj nejlepší přítel.
- Do svého dalšího filmu... - Spaceballs.
Nechť je Schwartz s vámi.
- Kdo jste? - Svědek.
- Jak se jmenujete? - Barf.
Celým jménem?
Barfolomew.
Neděláme to jen pro peníze.
Děláme to pro kupu peněz.
Dej mi pac!
Ty krávo!
To byl on.
Jednou mi John sebral židli s nápisem „režisér“
a sedl si na ni.
Povídám mu: „Johne, to je moje židle.“
On na to: „Já vím.“
„Přemýšlím o režírování a chci vědět, jaké to je.“
Úplně mě odrovnal. „Chci vědět, jaké to je.“
Povídám: „Jaké to je?“ A on, že stejné.
„Sedí se na ní stejně jako na normální židli.“
Měl divoký, podivný a krásný smysl pro humor.
Dostal do vínku milou povahu a úsměv.
Milující úsměv.
Uplynulo třicet let a stále...
vzpomínky na něj jsou stále stejně živé.
John byl stejně laskavý i k lidem, se kterými měl být jen chvilku.
Když pracujete, musíte být profesionální.
Když se nedařilo...
Měl spoustu zkušeností. Natočil spoustu filmů.
Znal práci na jevišti.
Stejně to šlo i na place.
Nemůžete nikomu dovolit, aby hrál obyčejně, ledabyle.
Řeknete: „Takhle to nejde. Je to vážná věc.“
„Musíme se předvést.“
„Musíš se snažit o co nejlepší výkon.“
Měli jsme čtenou zkoušku hry od Marilyn Suzanne Miller,
scenáristky ze Saturday Night Live.
Napsala divadelní hru.
Měl ji režírovat Sydney Pollack.
A hrála v ní spousta slavných herců.
Byli tam Ray Liotta, Kevin Kline,
Candy, já a pár dalších.
Candy tam měl scénu na záchodcích,
mluvil z kabinky a...
Hrozně to přehrával.
Hrozně. Opravdu přehrával.
Měl naprosto nemožné...
načasování.
Bylo to neuvěřitelné.
Sledoval jsem to.
Sledoval jsem Pollacka, jak začíná šílet,
protože to John hrozně dlouho přehrával
a bavil se po svém.
Smál jsem se, protože jsem věděl, že ho Sydney zabije.
Nevím, slyšet, že to John mrvil, je zajímavější, než že to...
Nemrvil to. Prostě jen přehrával.
Jen přehrával.
Neříkám, že to nebylo vtipné.
Bylo to prostě jen ostudně nezodpovědné vůči představě,
že v té scéně nebo celé hře mohl být i další herec.
Řekl jsem to jednou a řeknu to znovu.
Život ubíhá hrozně rychle.
Když se jednou za čas nezastavíš a nerozhlédneš, můžeš ho propást.
Když se dal dokupy s Johnem Hughesem,
SCENÁRISTA, REŽISÉR, PRODUCENT
bylo to to pravé ořechové.
Ti dva byli jako bratři.
Bratři, které chtěli oba mít.
John Candy a John Hughes byli
REŽISÉR, SÁM DOMA
citliví na hovadiny.
Nestrpěli hlupáky.
Ti dva byli spřízněné duše.
John Hughes Johna Candyho zbožňoval
a oba měli smysl pro černý humor.
Dobré černé vtipy.
Ale strašně reálné, ta hrůza rodičovství.
Jezdili jsme s jeho rodinou na dovolené.
Vzájemně jsme se navštěvovali na farmách.
Chodili jsme k nim domů, na grilování, na svátky
a myslím, že se to promítlo i do filmů.
Jeho nejlepší práce je z doby, kdy Johnové pracovali spolu.
Kdybyste chtěli spojit nějakého herce s Hughesem,
hodně lidí by napadla Molly Ringwald.
Ale přitom je to John Candy.
Natočil jsem s Hughesem stejně filmů jako Molly.
Oba jsme natočili tři.
Candy jich natočil devět.
Měli byste spojovat tyhle dva.
Jejich práce byla pořád upřímná a skutečná.
Když přestanete chodit na nákup,
do místního bistra na snídani
a začnete se stranit obyčejných lidí,
ztratíte kontakt se světem a tím, co se v něm děje.
Candy a Hughes ho nikdy neztratili.
John Hughes pozoroval Johna
a byl jím unesen...
v tom nejlepším slova smyslu.
Scénáře jsem vždycky dával Johnovi,
aby udělal poslední úpravy.
Pro mě jako režiséra to byl úžasný dar.
Nedovolil mi udělat chybu.
Napsal pro něj postavy.
Strýčka Bucka napsal pro Johna.
To už něco znamená, když takový režisér a scenárista
jako John Hughes napíše film pro vás.
Ahoj, jak se vede?
Kdo jste?
Jsem tvůj strýček Buck.
Vemte si tohle. John Candy zemřel ve 43 letech.
Mně je 44 let.
Takže jsem o sedm let starší, než byl on, když točil Strýčka Bucka.
Díky tomuhle srovnání si člověk připadá starý.
Myslím, že skutečný John
a strýček Buck si jsou hodně podobní.
Asi právě proto je to jedna z mých oblíbených rolí,
protože do ní vložil hodně sebe.
Celý ten přístup k dětem ve filmu
byl založený na mém vztahu s Jennifer a Christopherem
a na tom, jak se k nim chovám.
Nikdy jsem je totiž neshazoval.
A ve filmu ty děti strýček Buck taky neshazuje.
Asi proto ho mají rády.
Chová se k nim jako k sobě rovným,
ony mu projevují úctu a jsou sebevědomé.
Spousta lidí neví, jak pracovat s dětmi, nebo to dělají neradi.
Byla to velká věc.
Z pozice dospělého můžu říct, že s dětmi je obtížná spolupráce.
John na nás byl vždycky laskavý a moc hodný.
Projevoval nám úctu.
Když vám je osm, nikdo se k vám nechová s úctou,
ať už na place nebo dospělí obecně.
Cítili jste se zvaní.
I při té scéně s výslechem.
Asi nečekal, že budu mít takovou radost.
Povídá: „Teď musím držet krok s osmiletým.“
Pak to šlo ráz naráz.
- Kde bydlíš? - Ve městě.
- Máš dům? - Byt.
- Vlastní, nájem? - Nájem.
- Čím se živíš? - Spoustou věcí.
- Kde máš kancelář? - Žádnou nemám.
- Proč? - Nepotřebuju ji.
- Kde máš ženu? - Žádnou nemám.
- Proč? - To je na dlouho.
- Máš děti? - Ne, nemám.
- Proč? - To je taky na dlouho.
Jsi bratr mého otce?
Jaký je tvůj rekord v počtu otázek?
Třicet osm.
Vaše neteř
je budižkničemu.
Je to lump, snílek
a pošetilec.
A upřímně
si nemyslím, že bere něco v životě
nebo ve studiu vážně.
V každém filmu najdete jinou postavu,
jinou stránku Johna.
Je jí teprve šest.
Je tam něco z jeho pohledu na svět, z jeho lidskosti.
Nechci znát šestileté dítě, které není snílek
nebo pošetilec,
a rozhodně nechci znát takové, které bere studium vážně.
Já nemám vysokoškolský titul.
Nemám ani práci.
Ale poznám hodné dítě, když ho vidím,
protože hodné jsou všechny.
„Otcovský“ je to správné slovo.
Odjakživa měl ten úžasný instinkt.
Ale taky se vyptával...
Ještě než začalo
všechno to kolem Sám doma,
nebylo těžké poznat, že je můj otec problémový.
Nebylo žádným tajemstvím, že už tehdy byl bestie.
Když pak najednou přišla sláva a peníze,
stal se nechvalně známou bestií.
Ale už tehdy to nebyl dobrý chlap.
Johnovi se to moc nezdálo, a tak se mě vyptával:
„Je všechno v pořádku?“
„Máš se dobře?“
„Dobrý den? Je vše v pohodě?“
„Je doma vše v pohodě? Dobře.“
Čím se živíš?
Odkud jsi? Kde bydlíš?
- Ve městě. - Čím se živíš?
Svědčí to o tom, jaký byl člověk.
Prostě se jen staral o dítě.
Což oceňuji, protože se to nestává často.
Vlastně se to postupně stávalo čím dál méně,
protože: „Jistěže se má dobře.“
„Je filmová hvězda. Vydělává peníze.“ A tak různě.
Ale on: „To jo, ale jak se ti daří?“
Jako by tu situaci probodával očima.
Kéž by to dělalo víc lidí.
Proto je to důležité. Pamatuju si to.
Pamatuju si, že se o mě John staral...
jako jeden z mála.
Strýčka Bucka jsem režíroval moc rád,
protože do něj dal hodně ze sebe.
V jedné scéně nastoupí do auta,
aby vzal děti na závody, ale ví, že by neměl.
Sedí v autě, podívá se do zpětného zrcátka
a vidí dvě roztomilé děti, které chce vzít na závody
za svými kamarády gangstery.
Sází, ale on to nemůže udělat.
Vím, že když tu scénu točil,
podíval se do zrcátka a neviděl v něm dva malé herce.
Mluvil se skutečnými dětmi.
Byl to on. Byl to on, otec.
LETADLA, VLAKY, AUTOMOBILY
Agent mi řekl:
„Slyšel jsem o scénáři Letadla, vlaky, automobily.“
„Přihlásil jsem tě.“
Obsadili mě a Johna.
Vůbec jsme se neznali.
Měli bychom spolu strávit nějaký čas.
Budeme spolu natáčet film.
Začínal jsem dozrávat jako herec a John už tam byl.
Takže jsme se v těch scénách hezky doplňovali.
Moje postava byla dost upjatá.
Měl jsem velké štěstí. Stačilo se jen tvářit naštvaně.
On přesně věděl, jak hrát otravu.
To je úleva.
Bože, to vám povídám,
dneska mě hrozně bolí nohy.
To je úleva.
Jak mi ukazoval kroužky
a kouřil v autě.
Hlasitě se smál.
Takhle se smál normálně.
Páni.
Do milionáře mi chybí milion babek.
John byl pro tu roli jako stvořený.
Ve filmu je hrozně citlivý.
V jedné scéně mu nadávám.
Nejsi svatoušek.
Máš taxík zdarma, pokoj zdarma
a někoho, kdo poslouchá tvoje nudné příběhy.
Copak sis nevšiml, že když jsi v letadle začal mluvit,
četl jsem si radši pytlík na zvratky?
Když se do něj postava Stevea Martina pustila,
řekl mu to nejhorší, co by kdo v životě chtěl slyšet.
Vybíráš si věci, které jsou vtipné, mírně zábavné nebo zajímavé.
Jsi zázrak.
Tvoje příběhy nic z toho nemají.
A pokračuje dál.
Kdyby se zeptali: „Jak to můžeš vydržet?“
řekl bych: „Protože jsem byl s Delem Griffithem.“
„Snesu cokoliv.“
Pak pokračuje dál.
Pokračuje a v záběru je John, jak poslouchá.
Je to jako jít na rande s panenkou Chatty Cathy.
Jako kdybys měl na hrudi provázek.
Ten, co se vytáhne a pak se stáhne zpátky.
Až na to, že já bych ho nevytáhnul. To ty.
Jeho výraz v té scéně říkal hodně.
Bylo mi ho vždycky líto.
Ujišťoval jsem ho, že to jen předstíráme.
Ale tvářil se hrozně ublíženě.
Není to komik.
Je mnohem komplexnější,
než by si většina lidí myslela.
Chceš mi ublížit?
Klidně si posluž, jestli se pak budeš cítit líp.
Jsem snadný cíl.
Jo, máš pravdu. Hodně mluvím.
Ale taky hodně poslouchám.
Mohl bych být bezcitný cynik jako ty.
Ale nerad ubližuju lidem.
Mysli si o mně, co chceš.
Já se nezměním.
Mám se rád.
Moje žena mě má ráda.
„Mám se rád.“ Víte, já...
„Moje žena mě má ráda.“
Prostě: „Ne. Mám lidi, kteří mě mají rádi, a já...“
Moji zákazníci mě mají rádi, protože jsem skutečné zboží.
Dostaneš to, co vidíš.
Lidi o té scéně mluví dodnes.
Mluví o ní i po dvaceti letech.
Přirovnal jsem Johna k Charlie Chaplinovi
z filmu Světla velkoměsta.
V závěrečné scéně filmu Světla velkoměsta
Chaplin zjistí, že ta slepá dívka ve skutečnosti vidí.
Chaplinův výkon pozvedá ten moment
na úroveň skutečných emocí.
Uvědomil jsem si, že John v Letadlech, vlacích, automobilech
udělal to samé.
Nemám žádný domov.
Marie je už osm let po smrti.
Tehdy jsem začal toužit
po spolupráci s Johnem.
Snažím se dostat domů ke svému osmiletému synovi,
a když jsem takhle blízko, řeknete, že to nejde?
Bratři Schmengeovi
mě inspirovali k vytvoření Guse Polinskiho.
- Co je? - Pardon.
Omluvíte nás na moment?
Bavil jsem se s Hughesem o Candym
a řekl jsem, že by se mi splnil sen, kdyby tu roli ztvárnil.
Z nějakého důvodu měl ale volno jen jeden den.
Když John přišel, povídá:
„Vemte si tolik času, kolik potřebujete. Nevadí.“
A my si vzali 23 hodin.
Představím se vám. Gus Polinski.
Král polky ze středozápadu?
Kenosha Kickers?
Jednoduchá postava,
přesto přišel na plac s promyšleným příběhem.
Nikdy jsem ho neslyšel. Musel jsem ho pochopit
během těch 23 hodin natáčení.
„Polka twist.“
To jsou písničky.
Jo, jsou to naše velké hity.
Na začátku 70. let
- jsme prodali asi 623 kopií. - V Chicagu?
Ne, v Sheboyganu. Tam frčíme.
- Zbožňovali je. - Pardon. Řekl jste, že mi pomůžete?
V malé dodávce na place
oba Johnové vymýšleli jeden nápad za druhým.
Není tu cítit krysa?
Nevím, jak je cítit.
Je to odporný zápach.
Jednou jsem byl na festivalu pirohů.
Bylo to v šatně. Vešli jsme dovnitř...
Málem to s námi seklo.
Zeptali jsme se tamního kněze,
co to je, a prý do zdi vlezla krysa asi před měsícem
a hnila tam.
Víte...
Takhle je cítit krysa?
Čichněte si...
Pověsil jsem si totiž bundu přímo na tu zeď.
Proč jste mi dával si čichnout?
Polil jsem ji Old Spice.
Postříkal jsem ji Old Spice
a teď páchne vším možným.
- Promiňte. - To nic.
Když se na ten film podíváte, skoro vůbec v něm neimprovizuji.
Ale John byl moc vtipný.
Tohle dokážou jen skutečné hvězdy
a to John Candy byl.
A tohle...
To velké publikum, které se dívalo na tyhle filmy,
tohle dostávalo.
Johna Candyho si zamilovali.
Vyjádřil jste to lépe
a zajímavěji než kdokoli jiný, s kým jsem hovořila,
protože musíte být nejen kreativní člověk,
ale i obchodník...
Pokud takoví v dnešní době nejste, můžete na to zapomenout.
Pokud jste v dnešní době jen herec...
je pravděpodobné, že neuspějete.
Pokud jste jen scenárista, je pravděpodobné, že neuspějete.
I pokud jste dobrý a vynikající jako vy?
Bude to trvat déle.
Byl na vrcholu kariéry,
když se náhle vyskytla příležitost
koupit Toronto Argonauts
s Waynem Gretzkym a Brucem McNallem.
Bylo to jako splněný celoživotní sen.
Je to torontský fotbalový klub,
který spadá pod Kanadskou fotbalovou ligu.
Kanadská fotbalová liga je ideální pro určité trhy,
které nezískají tým NFL.
To je velmi zajímavá fotbalová značka.
Dělám tomu reklamu, Dicku.
- Pardon. - To nevadí. Nebudou tu žádná...
Budu ukazovat čísla na permanentky v dolní části obrazovky.
Ještě jsou volná dobrá místa, vážení, navštivte SkyDome.
Rozdával autogramy, já se mu představil
HRÁČ ARGONAUTS, KAMARÁD
a povídám: „Jsem Kelvin Pruenster, váš pravý blokař.“
Podíval se na mě a povídá: „Já vím, kdo jste.“
„Nemusíte se představovat.“
John byl součástí týmu.
Spíš než aby se všech stranil.
Sedával na lavičce
a občas dokonce vyběhl na hřiště,
aby odnesl zraněné hráče.
Ostatní majitelé Argonautů jsou v teple boxu,
ale John Candy se rozhodl čelit zimě venku.
To si pište, Scotte. Čelíme tu zimě.
John celý rok dřel,
aby to tu v Torontu opět oživil.
Pořádal různá poločasová vystoupení.
Na otvíračku pozval Blues Brothers.
Dal do toho všechno.
Vy jste ten majitel hokejového týmu.
Mám fotbalový tým.
Náš domov a rodná vlast...
Argonauti se probojovali do Grey Cupu, což je kanadský Super Bowl.
A tak John zařídil, abychom všichni letěli ráno na Grey Cup
letadlem Bruce McNalla a LA Kings.
Čekali, až dorazí a vyjde z tunelu.
Bylo slyšet, jak davy začínají šílet.
Je tu 50 000 lidí.
„Dámy a pánové,
„Bruce McNall, Wayne Gretzky a John Candy,“
a dav začal šílet.
Danny se na něj podíval a povídá:
„Koukni se na něj. Je Johnny Toronto.“
Stal se z něj chlap, kterým se chtěl stát
a my si z něj kvůli tomu utahovali.
Předtím byl vždycky jen na place.
Byl ve filmu, byl se štábem.
A najednou to přeskočilo na jinou úroveň.
Všechno se znásobilo.
Ven...
Kolem bylo víc lidí, víc akcí.
Sejmul záložníka a Will Johnson...
Jak jsme se poznávali, začínal mi věřit čím dál víc,
že se mnou může mluvit
a že ho nikdy nezklamu.
Začal se mi svěřovat se svými obavami ohledně filmového průmyslu.
Soustředil se na fotbalový tým
a myslím, že nedostával žádné projekty.
Byly pro něj nachystané filmy,
ale vždycky mi říkal, že nemá práci.
„Budu se jim líbit? Přijmou mě?“
„Dostanu někdy další práci?“
Johnova nejistota
pořád vyplouvala na povrch.
Vyrůstal jsem s někým, kdo už byl úspěšný herec,
který prorazil.
Velkým tajemstvím bylo,
že si nevěřil.
Nic lidštějšího není, sakra.
Hodně jsme mluvili o jeho psychickém zdraví
a tlaku, který je na něj vyvíjen.
Snažili jsme se zjistit, co v jeho životě to způsobilo.
Proč teď? Proč to začalo v roce 1991? Myslím, že tehdy to začalo.
Měl hodně ctižádostivou pracovní morálku, aby všechno zvládl.
Celý život jsem vyhrával.
A když celý život vyhráváte,
musíte vyhrávat dál.
Uvíznete v tomhle perpetuu mobile,
kterým je Hollywood.
Strčí vás do kola pro křečka,
ve kterém musíte neustále šlapat
pořád dokola.
Začnete pak pociťovat tlak,
obzvlášť, když děláte víc věcí najednou.
Mohli byste stát na červeném koberci
s Oscarem v ruce
a být na úplném vrcholu.
První otázka, kterou by vám položili, je: „Co natočíte příště?“
Když vám prozradím jméno té velké enchilady,
tak je to bon voyage, Deano.
Jako napořád.
Jako kulka do hlavy. Chápete?
Jste myš, co bojuje s gorilou.
Po určité době v Hollywoodu
se všichni buď zblázní, nebo se z nich stanou idioti.
Nebo umřou.
Měli jsme o Johna obavy kvůli zdraví.
Bylo to ve vzduchu.
Byl velký, vedl zběsilý život
a měli jsem o něj kvůli tomu obavy.
Jeden jeho kamarád mu napsal dopis,
ve kterém vyjádřil své obavy o jeho váhu.
John si jeho jméno vyškrtl ze seznamu.
Jinými slovy s ním skončil.
Pamatuju si, že John střídal doktory jako ponožky.
Sehnal si doktora a ten mu řekl,
že musí zhubnout a přestat pít.
Jenže tohle John nechtěl slyšet.
Tlačil na vás někdo ohledně váhy
s tím, abyste zhubnul?
- Dělá vám to starosti? - Ne, ani ne.
Myslím, že ostatní to trápí víc než mě.
- Vás to trápí? - Netrápí...
Dobře. Jen mě to zajímá, když jste to nadhodil.
Zajímalo mě, jestli vás to trápí.
Jak postupně přibíral na váze, srdce to zatěžovalo.
Bála jsem se o něj, protože jsem mu kupovala oblečení.
Začala jsem na XXL,
pak jsem kupovala 3XL a pak 5XL.
Bylo to těžké.
„Johne, víš, že to není dobré.“
Ještě trochu dál.
Vzpomínám si, že v té době se chystal režírovat svůj první film.
HEREC, PŘEPADENÍ NA VÝCHODĚ
Jmenoval se Rukojmím na jeden den.
Poleť se mnou.
- Dobře - Vezmeš to a pak to upravíš.
Živě si pamatuju jedno noční natáčení.
Povídá mi: „Pojď do přívěsu, přepíšeme tu scénu.“
Já na to: „Cože? Páni. My ji přepíšeme? Tak jo.“
Byli jsme ve Winnebagu, vytáhli jsme scénář
a začali celou tu scénu předělávat.
Povídám: „Ty jo, Johne,
„jsou tu další herci.“
„Prostě vyhodíme...“ „Budou v pořádku.“
Akce!
Ale chtěl jsem Johnovi co nejvíc pomoct.
Chtěl jsem podat nejlepší výkon, protože to miloval.
Věděl jsem, kolik toho do přepisů investoval,
dělal to s každou scénou.
Myslím, že ta tíha všeho, co dělal,
pro něj byla příliš.
Měl rodinu a děti.
Mrzelo ho, že nechává děti doma a jde na natáčení.
Bojoval s tím.
- Ahoj, tati. - Ahoj.
Hrál jste v mnoha úspěšných filmem a pár propadácích.
Jo, několik kritiků po mně šlo, což je ale fér.
- Proč? - Obvykle kvůli špatné volbě materiálu.
Nebo: „Už je tu zase, natočil toho moc.“
Když se proslavil a měl velký úspěch,
snažil se brát lidi s sebou.
Bohužel to ale tak snadno nejde.
Myslíte, že děláte laskavost.
Lidem ale nejde udělat laskavost. Je to zvláštní.
Prošel jsem si obdobím, kdy jsem dělal hodně laskavostí.
„Jasně, udělám to.“ „Mohl bys...“ „Jistě.“
Bez přemýšlení, nechal jsem se vést srdcem.
Dělal jsem to z věrnosti a přátelství.
Že jste hrál ve více propadácích, než je na nebi hvězd.
Bože.
- Viděl jste to? - Ne.
- Ale vyplývá... - Deprimujete mě.
Ne, vyplývá z toho: „Že ho všichni i přesto milují.“
Hrál jsem v pár filmech, které nebyly moc úspěšné.
Propadáky to podle mě nebyly.
- Takže jste měl špatný odhad nebo... - Ne, já...
Nakonec se z vás stane zboží.
Lidi za vámi chodí
a říkají: „Uděláme tohle.“
„Můžeme udělat animovaný film.“
On byl ten typ, co řekne: „Jdeme na to.“
To vše uvidíte v Camp Candy.
Radio Kandy, hraje John Candy.
Vzpomínám si, že jsem byl před stadionem, kde bylo tisíce fanoušků,
a John tam stál
snad tři hodiny a rozdával autogramy.
Pak letěl na druhý konec země podporovat fotbalové týmy.
Věděl jsem, že ho ty cesty vyčerpávají, protože v tom nebyly žádné peníze.
Jen tam přijel a setkal se s fanoušky.
Nemusel to dělat,
ale dělal to, protože ho někdo požádal.
Mockrát děkuji.
Pro někoho jako John,
jak jsem říkal, strávil jsem s ním jen den,
ale viděl jsem ho rozdávat všem
a jak moc ho těší...
že to může dělat.
Dělalo mu dobře, když mohl všem rozdávat.
Včetně mě. Kdo jsem?
Jen kluk, co ho vyzvedl na letišti.
Tenhle byznys je velmi nezdravý pro hodné lidi.
Protože když rád pomáháte,
vezmou si všechno, co máte, a ještě si řeknou o víc.
Nikdy to neskončí.
Je to bezedná jáma.
Možná to všechno dělal proto,
aby potlačil úzkost.
Úzkost. Co to je?
Když celý život své pocity zajídáte,
utápíte v alkoholu, kouříte na nervy,
někde se to projeví.
A je to varovný signál.
Hlásí: „Hele, něco je špatně.“
Měl přetížený mozek.
Na letištích míval panické ataky.
Když jsme vystoupili z letadla, stály tam davy lidí.
Nemohl dýchat.
Jako by to všechno vstřebával.
Bylo to těžké, protože jsem nevěděla, co mu je.
Ale byl nervózní.
Tak prostě chcete, aby tátu neštvali.
Jednou jsme obcházeli různé restaurace.
A John se najednou začal rozhlížet.
Bylo vidět, že mu něco je.
Musel se posadit, popadnout dech a uklidnit se.
Předpokládám, že neřekl, co mu bylo.
- Bylo to... - Ne.
A chlap jako já by se nikdy nezeptal.
Nechci to vědět.
Terapeuti tehdy nebyli.
Možná tak v New Yorku na Upper East Side.
Ale v Torontu ne.
John se dokázal vcítit do ostatních, vycítit, co potřebují,
a nemyslet pořád jen na sebe.
Možná se tím chránil, kdo ví?
Ale není to i tak zdravější
než být uvězněný ve vlastní hlavě?
Když přijdete o otce v pěti letech
a pak vyrostete se skupinou lidí,
která to nechce ani na vteřinu uznat...
No jo, jasně. Taky bych trpěl úzkostí.
Některé věci prostě bolí.
Tak to prostě je. Nedá se toho pocitu zbavit.
Některé věci se nedají uzavřít.
John mi zavolal, že bude spolupracovat
s jedním z nejčestnějších lidí v Hollywoodu, s Brucem McNallem.
McNall se přiznává k podvodu
Nakonec ale McNall skončil ve vězení za bankovní podvod.
Bruce přiznal vinu, protože je vinen.
Bruce se snažil prodat tým
a John byl zdrcený, protože mu Bruce nezavolal osobně,
přestože mu to slíbil.
Další zločin McNalla: zrada
Vyvolává to všechny ty myšlenky: „To byl můj otec. Zklamal mě.“
Bolelo to. Hodně to bolelo.
John byl velmi vnímavý.
Hodně toho viděl.
Hodně toho cítil.
Začal mít ochromující chronickou úzkost.
Míval ji celý den.
Nemáte moc rád rozhovory. Není vám to příjemné?
Jak vidíte, moc mi to teď nejde.
Jsem takový strnulý.
Některé dny byly horší než jiné.
Nemohl kvůli tomu spát.
Neskutečně trpěl a potřeboval zjistit, co mu je.
Ale nechtěl jít za doktory.
Chtěl pochopit, co se s ním děje.
Mohl byste nám odhalit svou odvrácenou tvář?
Je něco, co se vám na sobě nelíbí?
Je to nepříjemné. Mám přejít k jiné otázce?
Ano, přejděte k další.
- Dobře. - Další, prosím.
Chodil na terapii.
Říkal mi, co zjistil,
o původu úzkosti a co ji způsobuje.
Lidé nemluví o tom, že ji mají.
Ale mnoho lidí jí trpí.
Lidé chodí na terapii tajně, nebo tomu tak bývalo.
Teď se o tom mluví hodně, ale...
S radostí můžu říct, že právě díky otci jsem chodil na terapii.
Mohl jsem na sobě pracovat,
protože se léčil i on.
Přejete si, aby všichni vaši blízcí
přijali sami sebe
a aby se ten černý mrak...
rozplynul.
Když jsem ho poznal,
nejdřív jsem se samozřejmě zamiloval do jeho talentu.
Je to taková nenucená komedie.
Je opravdová a vychází od srdce.
Když se mělo natáčet Přepadení na východě,
přizval mě ke spolupráci, což jsem s vděkem přijal.
Letěli jsme spolu do Duranga.
V té době se o sebe staral,
měl tam s sebou dokonce odborníka na výživu,
což bylo skvělé.
Nevím, proč letěli až do Duranga.
Natáčelo se tam hrozně obtížně.
Lidé kolem vás nosili kulomety,
aby vás ochránili.
John měl několik vrstev oblečení
a bylo hrozné horko.
Písek byl... Po chvíli vás to unaví.
Jakmile nasednete na koně, nechce se vám sesednout.
Byla ta spousta lidí a scén.
Nebyla to čistě jen komedie.
Komické scény byly trochu hrubé.
Začalo nás to stresovat
a frustrovat.
Jednou ráno jsem šel na plac
a John mi povídá: „Počkej chvilku.“
Já na to: „Copak je?“
A on: „Mám záchvat úzkosti.“
Navrhl jsem mu, aby se vrátil do přívěsu.
„To ne. Nechci aby věděli, že jsem nemocný.“
„Nechci zdržovat natáčení.“
„Nechci, aby mě pořád zkoumali.“
Jsme daleko od domova. Johnovi chybí jeho rodina
A má strach.
Před lety jsme spolu dělali jeden film a on se zmínil o tom,
že se musel pojistit, aby ten projekt udělal.
Věděl, že ho lidé sledují.
Takže jsem věděl, že nechce být pod mikroskopem,
protože každá produkce si ke konci
bohužel říkala: „Zvládne to John?“
Bylo to na konci posledního dne.
Byli jsme unavení. Každý už chtěl domů.
Tak jsme řekli,
že pro dnešek končíme. Koně odjeli.
Bylo asi 2:30 ráno.
Byl sám velkém domě pro kovboje.
Pak jsem slyšel, jak ho našli.
Vypadalo to, jako by seděl na okraji postele,
měl otevřenou Bibli...
četl si z ní a u toho prostě zemřel.
Říkal jsem si...
jak se snažil najít domov.
Měla jsem sen...
než zemřel.
Stála jsem přede dveřmi
s Jennifer a Christopherem.
A John zemřel ve vedlejší místnosti.
Ano, odcházel.
Jeden z nejslavnějších kanadských bavičů, John Candy, zemřel ve věku 43 let.
Hollywood se z toho stále vzpamatovává.
Náhlá smrt Johna Candyho...
Ačkoli přátelé a fanoušci...
Stál u zrodu torontské společnosti Second City
a poté hrál v televizním pořadu SCTV
a ve více než 30 filmech.
Před smrtí se John Candy nesmazatelně zapsal do myslí
lidí zejména v Durangu v Mexiku.
Neboť údajně během natáčení
tento herec se zlatým srdcem
v tichosti daroval velký obnos jedné místní nemocnici
pro děti v nouzi.
- Kolik jim daroval peněz? - To nevím.
Vůbec se o tom nezmínil, ale vím, že jim něco dal.
- Snažil se to utajit? - Ano.
Jak tu vzpomínáme na Johna,
je to silné.
Protože se musím vrátit a znovu to prožít.
Musím si v hlavě oživit vzpomínky
na to, jaké to bylo. Co si pamatuju a co ne.
Když jsem se doslechl, že John zemřel,
sjel jsem ze silnice.
Zaparkoval jsem na něčím trávníku.
Málem jsem porazil figurku a růžového plameňáka.
Vypnul jsem motor
a seděl jsem šokovaný v autě.
Pak mě zaplavily vzpomínky...
na toho úžasného muže, jeho talent a společně strávený čas.
Myslel jsem, že se uvidíme.
Proto jsem byl smutný.
Říkal jsem si: „Jo, bude to sranda. Uvidí, že jsem už teenager.“
Moc jsem se na to těšil.
Prostě mi to vzali.
To období mám jako v mlze.
Člověk celý zbledne a otupí.
Pamatuju si, jak máma říkala, že není ostuda brečet.
Člověk byl měl prožít ztrátu až jako starší,
když už chápe život a existenci a...
Dítě by to nemělo zažít.
Ale stává se to příliš často příliš mnoha lidem.
Já jsem jen někdo, kdo to zažil a žije s tím celý život.
Zdálo se mi o něm častěji než o mých rodičích, když zemřeli.
Zpočátku se mi zdálo,
jak se s Johnem jen tak bavíme, smějeme se a improvizujeme.
Bylo to takové uvolněné a zábavné.
Pak jsem řekla něco jako:
„Proč jsi musel umřít?“
A on řekl: „Proč jsi to musela vytahovat?“
Bože, otče náš, s důvěrou se na tebe obracíme
s našimi modlitbami a prosbami.
Prosíme tě, abys je vyslechl, náš Pane.
Kdo jsem, že tu stojím a mluvím o Johnu Candym?
Povím vám, kdo jsem. Jsem jedna z milionů lidí,
jejichž život ovlivnil a obohatil John Candy.
Každý na něj vzpomínáte.
Požádali jste ho o autogram a on se vás zeptal, jak se máte.
Když jste dělali konkurz na Second City, John vás sledoval a usmíval se.
I když vás nepřijali, odcházeli jste s myšlenkou:
„Co vědí? John Candy si myslí, že jsem vtipný.“
Pracovali jste na jednom z tisíců letů, kde byl John,
mezi Torontem a LA,
a čas vám nikdy neubíhal tak rychle.
Pracovali jste v řeznictví, rybárně, na trhu, v LCBO,
kde John pořádal hostiny pro přátele,
a nedávali jste si záležet jen na tom, aby to bylo dokonalé,
ale aby se John zdržel o chvíli déle.
Zavíral vám bar, ale byl plný,
protože nikdo nechtěl odejít, dokud tam byl John.
Lev salonů? Možná.
Nebo prostě věděl, že by se vám ten kšeft hodil.
Strávila jsem s Johnem
celou pracovní dobu, stovky večerů a víkendů po dobu deseti let.
Tak kde jsou podrobnosti z těch dní?
Když myslím na Johna...
nevybavuju si podrobnosti.
Vzpomínám na něj jako na celek.
Po pohřbu jsme jeli na hostinu
a seděl jsem v autě s dalšími nosiči rakve.
Najednou...
jsem se podíval z okénka a povídám: „Lidi.“
„Kde jsou všechna auta?“
Propána!
Kvůli smutečnímu průvodu uzavřeli celou silnici 405
a na každém vjezdu policisté salutovali.
Poznáte, že jste uspěl, když kvůli vám zavírají dálnice.
Udělali to jen dvakrát,
jednou pro papeže a podruhé pro prezidenta.
Šťastné Díkůvzdání, Neale.
Jasně.
Ve filmu Letadla, vlaky, automobily
je to na konci.
Moje postava je připravena odejít.
Půjde domů.
„Bylo to fajn. Těšilo mě, paráda.“
Opustím ho a hlavou se mi začne honit:
„Nedává to smysl, že se vrací ke své ženě.“
„Prostě to nedává smysl.“
Otočím se a vrátím se.
Pozvu ho domů.
John Candy je ten typ, který když se vám podívá do očí,
plně vás vnímá
a máte díky němu pocit,
že jste nejúžasnější tvor na planetě Zemi.
Je obyčejný muž
a my milujeme, když se z obyčejného muže stane hvězda,
protože to jsme my, investovali jsme do něj.
Kdyby neměl tak veselého ducha,
tolik by nám nechyběl.
Ale byl tak přítomný a milý chlapík,
že vzít nám ho byl hřích, opravdu.
Na světě je hodně koní,
ale narazit na jednorožce je vzácnost.
Myslím, že to je jeho případ.
Byl to jedinečný tvor,
který ve vaší duši zanechal stopy.
Jste docela vtipálek.
Díky.
Nápodobně.
Je hezké to někomu říct. „Jste vtipálek.“
Je to lepší, než říct, že jste blbec.
Vtipálka beru kdykoli.
„Jste vůl.“ „Díky.“
„Jste vtipálek.“ „Díky, „vážím si toho.“
Říkal jsem, že je to těžké.
Je těžké o Candym mluvit,
protože až na tu jednu scénu,
kde přehrával jako blázen,
o něm nemůžu říct nic špatného.
Jestli je to to nejhorší, co se mu kdy stalo...
mám pocit, že mu vytesávám další náhrobek.
„Mimochodem, tu scénu hrozně přehrával.“
Nezapomeňme na to.
Všichni ho měli rádi...
ale Sidney Pollack se s ním pohádal.
Prý se všichni vrátíte.
Orange Whip? Orange Whip? Tři Orange Whipy.
Jeden z nejtalentovanějších komiků.
Radši doufej, že jsi mi nepolíbil zadek.
Víc k tomu neřeknu.
Jo, proč ne?
Jestli jsi mi na zadku udělal cucflek,
můj právník ti co nevidět pošle dopis.
Kde je ten řidičák?
Tady není.
Ne. Další peníze, další.
Co je tohle vedle té složené desetidolarovky?
Řidičák.
Určitě jsi v pořádku, Bille? Vím, že máš o ten proces obavy.
- Řekni dost. - To stačí, Bille.
Lincoln, největší prodejce v Chicagu,
nakupuje koberce ve velkém u nejlepších amerických výrobců.
Nejlepší člověk, kterého jsem kdy potkal, je John Candy.
Byl to můj anděl.
Ovlivnil mi život.
Velmi brzy bude John Candy
hrát všechny skvělé role jako Charles Laughton.
Je to fantastický herec.
- Poslouchejte matku. - Poslouchám.
Dáváme si dárky, pak si sedneme a čteme si příběhy.
Dáváte si ponožky?
Děláte to o Vánocích?
- My si je dáváme. - Opravdu?
Jo, chlapi to dělají.
Mužští členové rodiny se obdarovávají ponožkami, víte?
Ne, o tom jsem nikdy neslyšela.
- Ono to není běžné? - Co to znamená?
Sundáte si ponožky a dáte je tomu, kdo sedí vedle vás.
Nebo strýci, bratranci, komukoliv.
To je tradice?
Jo, každé Vánoce.
Dělá se to hned ráno po probuzení.
Chceš mi ublížit?
Klidně si posluž, když se pak budeš cítit líp.
Jsem snadný cíl.
Poprvé po dlouhé době se mám rád.
Moje žena mě má ráda.
Moji zákazníci mě mají rádi, protože jsem skutečné zboží.
Dostaneš to, co vidíš.
- Mějte se. - Jasně.
Nashle.
Kufr?
Jo, kufr.
Tady to je.
Překlad titulků: Terkas
Kreativní dohled Tomáš Lenikus