Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Pas på med den tingest.
Tak.
Jeg ved ikke, hvad "sårbarhed" betyder.
Det gør jeg ikke.
Jeg ved ikke, hvad John Candy gjorde rigtigt
eller forkert.
Jeg ved ikke, hvad der foregik dér.
Men han var min ven,
og når man ser ham, når man ser hans ansigt,
BILL MURRAY MED I SECOND CITY
jeg vil ikke græde,
men jeg savner ham virkelig.
For vi var virkelig sammen,
men så gik vi hver vores...
Vi skabte begge en plads i verden til os selv,
og så blev han revet fra os.
Hurtigt.
Og han var klog, og han var...
Han elskede musik, og han var god ved folk.
Man kan altid dømme nogen på, hvordan de behandler tjenere.
Han var altid sød ved folk, der arbejdede,
fordi vi engang sultede.
Så...
Gid jeg havde flere dårlige ting at sige om ham.
Men det er problemet, når man taler om John.
Folk har ikke meget negativt at sige om ham,
og jeg håber, at jeres film
finder noget snavs på ham. Fordi...
Jeg øvede på scenen engang...
Godt, jeg fandt en dårlig ting at sige om ham.
Hej far.
Hej Jennifer, hvordan går det?
- Fint. - Kan du se mig?
- Ja. - Okay.
18. MARTS 1994
Hvornår vil jeg, hvornår vil jeg vide det
ST. BASILS KATOLSKE SOGN
Jeg vil tro på din historie
En fugl vil flyve modig og alene
Og vil flyve igen
Og vil aldrig dø
Så alene, ikke bange
Hør fuglene synge
Med løftet om ære
Bringer dine historier
Jeg fortæller det, som han ville have ønsket det.
Når man har fået en stor ære,
rejser man sig og går forrest i lokalet.
Og uden sorg eller gråd
leverer man, højt, tydeligt, skarpt,
og direkte, de vigtigste punkter.
Den bedste hyldest i en tale,
fra hjertet af en allieret kollega,
en kreativ bror og en canadisk medborger,
der elskede drengen fra Donlands,
som om vi havde samme blod.
Vi hylder først en patriot, der altid praktiserede og fremmede
de ting, der var i nordens interesse,
men som også bød amerikanere velkommen,
der derfor også omfavnede ham.
Som alle på vores planet bemærkede de
hans umiskendelige værdi.
Det er ikke et ubetydeligt liv, vi reflekterer over i dag.
Det er et fuldkomment liv.
Glæde, følelsesmæssig overflod af gejst,
smitsomt raseri, en smule Lugosi-lignende galskab
med hans bagvendte vampyrtænder og det hele.
En titan af en blid, gylden mand.
Storslået ansigt, øjne og skikkelse.
Lad jer ikke narre af,
hvad de mindre oplyste kalder "omkreds",
for der er mange vidner til kraften i hans næver
og stålet i hans underarme,
hurtigheden og letheden i fod og ben.
Kom man på tværs af ham, smed han én væk som legetøj.
På vores sprog er der et sjældent ord,
der gælder for Candy.
"Storslået."
Han var en storslået mand.
John Franklin Candy, hengiven søn, bror,
kordreng, elev, sælger,
dramatiker, radio- og tv-forfatter og performer,
verdensberømt comedyambassadør,
farce- og dramaskuespiller,
international spillefilmstjerne,
instruktør, forretningsmand,
feinschmecker, perkussionist,
velgører,
mand, far,
og den sødeste, mest generøse person, jeg nogensinde har kendt.
Jeg elskede ham fra vores første møde
i hans første upåklagelige dragt...
og jeg vil aldrig stoppe.
SLUT NYHEDER I BEVÆGELSE
Nyheder i bevægelse.
Okay, stop. Vi optager igen om lidt.
Det kunne noget. Det fungerede for historien.
Sådan. Hvad synes I, drenge?
En ret god dokumentar, hvis jeg selv skal sige det.
Kun én ting, der generer mig.
Hvad med manden?
Hvad ved vi om ham? Hans motivation?
Hvorfor gjorde han det? Hvor er han fra?
Ja, hvor blev han født?
Tag til Jupiter, Venus, Pluto.
Vi skal bruge den historie,
så han får den set.
Vi fortæller ham mere om ham, end han selv ved.
Rigtigt godt.
Fem minutter.
Hr. Candy?
- Er det din første fødselsdagsproduktion? - Ja.
Det er min første produktion, ja.
Vi håber, det går godt.
Vi er lidt nervøse, og alle er anspændte,
men vi har øvet så meget, vi kunne,
og vi må se, hvad der sker.
Okay. Christopher.
Christopher, hvordan er festen?
Fin. Jeg skal have pizza.
Okay.
Folk kommer ofte og spørger:
"Hvilken karakter lignede din far mest?"
Sig hej til far.
Jeg voksede stort set op uden en far.
Og det føles lidt
som at være detektiv i sin egen fars liv.
Man går tilbage og ser på
hvem han var, hvem han kendte...
og éns oplevelser med ham.
Når jeg zoomer ind...
Så må du justere den her.
Grimt skæg.
Det er dit nærbillede.
Må jeg se?
Nu er du perfekt. Du er tydelig.
Juster den nu.
Det positive er, at han var supersjov.
Jeg tror, at min far var et legebarn,
så han kunne være et barn med mig.
Hej far.
Må jeg filme?
Alle vil nå til tops.
Tid med Big John!
Det er hårdt arbejde.
Fokus kan give én skyklapper på.
JOHNS DATTER
Man ser ikke andet,
eller man glemmer folk,
eller man glemmer sig selv.
- Hej Jennifer. - Kom herhen.
Han vidste, at det hårde arbejde med at tage sig af sit hold
og sin familie
var det vigtigste.
Det gjorde vores far altid. Han tog sig af alle.
Han rørte så mange,
at jeg tror, det har efterladt et varigt indtryk.
BURGERE POMFRITTER
YONGE ST. KUN SYDPÅ
Hvornår fik du dit første grin
og indså, det var sjovt?
I en ung alder.
Som de fleste børn fjollede jeg bare rundt og legede.
Jeg legede meget.
Havde en god fantasi.
Vi legede altid.
Spillede teater i garager eller nogens kælder.
Min far blev født på Halloween i Newmarket i Canada,
lige nord for Toronto.
De var der kun i et år, så flyttede de ind til byen til East York
med hans bror, Jim, og hans mor, Van.
EVELYN CANDY JOHNS MOR
Min bedstefar hed Sidney.
Sid var i den canadiske hær. Han var sergent og krigsveteran.
Han døde af et hjerteanfald...
STEVE AKER JOHNS FÆTTER
...i 1955 på Johns 5-års fødselsdag.
Min bedstefar døde som 35-årig,
og man tænker: "35? Det er alt for ungt."
De talte aldrig om det.
Min far var fem. Han var et lille barn.
Der kan ske noget for et barn,
der oplever tab så tidligt.
De kan ikke håndtere traumet.
Så hvis min far mistede sin far som femårig,
og ingen vil håndtere det,
de holder bare hans fødselsdag.
Han ved ikke, hvad han skal gøre, og han leder efter hjælp i barndommen.
John overtog farrollen.
Han var barnet, der gjorde alle glade.
ROSE CANDY JOHNS KONE
Og han var den voksne. Det fortsatte han med.
Han talte sjældent om det.
Der var bare en forbindelse
mellem hans fødsel og hans fars død,
som er forvirrende.
Van bar ham, det gjorde John, det gjorde Jim.
Mindet om ham var der altid.
De flyttede ind i kælderen i mine bedsteforældres hjem.
De kaldte den "bunkeren".
De flyttede ind i huset,
som faktisk var min oldemors hus.
Sådan overlevede de. De havde brug for et sted at bo.
Min bedstemor boede sammen med sin søster, tante Fran.
Min far og hans bror boede nedenunder,
alle andre ovenpå.
De havde det som sild i en tønde.
Huset var altid åbent,
så det er en del af Johns baggrund,
og hvor imødekommende han var.
Han elskede sin familie. De grinede meget.
De grinede altid.
Folk kunne altid komme dag og nat,
og der var mad og hun sagde: "Spis, spis, spis."
Så vendte hun sig om og sagde: "I er ved at blive fede."
"Ja, okay, tak, bedste."
Vi har talt med folk fra din barndom
og dine teenageår.
De husker dig som jordnær
og en meget pålidelig ven.
Har berømmelsen ændret noget?
Det håber jeg ikke.
Jeg er ret loyal. Jeg er vel som en hund.
Man må virkelig slå mig for at få mig væk.
John Candy var anderledes i din verden end i min.
I starten var han genert og indadvendt.
PAT KELLY BARNDOMSVEN
Det er svært at tro.
Han indtog ikke rummet.
Han havde et trommesæt i kælderen.
Han havde en kæmpe pladesamling,
sorteret i alfabetisk rækkefølge.
John og Jim købte komediealbums.
Men dem, vi lyttede til,
var en gruppe ved navn Firesign Theatre,
der havde et radioshow i midten af 60'erne.
De lavede skønne sketches.
TERRY ENRIGHT BARNDOMSVEN
Vi lyttede til det igen og igen.
Har I noget?
Du godeste, nej. Produktionsmidlerne ejes af folket.
- Det er rigtigt. - Har I nogen uppere?
Han var fan af film, og der var en biograf på Donlands.
ENNIO GREGORIS BARNDOMSVEN
Han talte konstant om de film, han havde set,
og karaktererne.
De laver aldrig bilerne store nok.
Han elskede det. Gøg og Gokke
og Hopla, vi lever,
film noir, kæmpe fan af film.
Han talte ofte om Humphrey Bogart.
Her ser du, knægt.
Han vidste, han ville være den fyr.
Han ville være Jackie Gleason.
Jeg nød at være i dramaafdelingen.
Jeg anede ikke, om det ville føre til noget.
Jeg var fortabt. Det var midt i 60'erne.
Hvad gør man? Det var alligevel en turbulent tid.
Jeg prøvede forskellige ting, men jeg fortsatte med at optræde.
Jeg har altid tænkt,
at hans verden og måden, han levede sit liv på,
var meget lig filmene.
Han var en drømmer.
Hvornår udviklede den sjove del af John Candy sig?
I gymnasiet.
Det var nok mere en defensiv holdning.
Jeg prøvede, men var ikke en god elev.
Jeg var nok stadig i chok
efter alle de tragedier, vi havde været igennem.
ELEV PÅ NEIL MCNEIL PRIVATSKOLE
At gå i skole kunne have været en flugt.
Det var et katolsk gymnasium.
Jeg voksede op som en oprørsk katolik.
Han voksede op som "jeg er katolik".
Lærerne var alle præster.
Der var ingen kvinder. Næsten som i flåden.
Det var ret skræmmende i starten,
men på andet år skete der noget i løbet af sommeren.
Han kom lidt ud.
For en stor fyr havde han ubegrænset energi.
Der var gang i ham.
"Lad os prøve det her."
Hans popularitet voksede.
UNDGOMSRÅD
Drenge, der voksede op i Toronto, skulle dyrke sport.
Hockey eller amerikansk fodbold.
SENIORFODBOLD
Han var mere til fodbold end hockey.
Som barn håbede han nok, at han en dag kunne gøre det.
"DEN LYSERØDE PANTER"
I gymnasiet spillede han, indtil han ødelagde sit knæ.
Hans knæskal blev fjernet og ikke erstattet igen.
Bare ingen knæskal på venstre ben.
Det var knusende.
Jeg tror, han skulle finde ud af, hvad han ville.
Elevdemonstrationerne var de samme som sidste år,
men nu står der "Nixon" i stedet for "Johnson".
Da han var omkring 17-18 år, var Vietnamkrigen på sit højeste.
Han ville virkelig melde sig til den amerikanske hær.
Jeg ved ikke, hvornår man tilmeldte sig på det tidspunkt,
men den canadiske regering sagde: "Nej. Det kan I ikke,"
men mange gjorde det.
Han var meget opsat på det.
"Du er skør,"
men han ville være en del af det
og beskytte verden eller sådan noget.
Jeg blev selv chokeret.
Han søgte vel et formål.
Han besøgte faktisk Buffalo et par gange for at se, om han var kvalificeret.
Men på grund af sin knæskade
blev han afvist.
Min fars hvermandskvaliteter kom fra hans opvækst.
Han forstod den arbejdende persons lidelser.
John havde en række jobs selv gennem sine teenageår.
Gør hvert øjeblik til et særligt øjeblik
Jeg har mange juleindkøb
Alle arbejdede på Eaton's.
Eaton Center er det store stormagasin i Canada.
Fran arbejdede der. Hun var i legetøjsafdelingen.
De skaffede John et job i sportsafdelingen.
Min far var der med Tom og Rita Davidson.
Jeg arbejdede i Eaton's Stormagasin og startede så i sportsafdelingen.
BARNDOMSVEN
Og vi fik straks kemi.
Min mor arbejdede der også.
Tom var gode venner med min far, Rita med min mor.
Vi tog en kaffepause sammen.
BARNDOMSVEN
Vi slentrede forbi,
og hun prøvede at se John.
De arrangerede en blind date for mor og far.
Da du tog din kone med på den første date, hvor tog I så hen?
Vi så en film på vores første date.
Men vi havde ikke kemi.
Det var også en blind date.
Og vi havde ikke kemi.
Men jeg ville vise hende: "Hvor vover du ikke at kunne lide mig?"
Han var meget venlig og sød.
Han havde en sårbarhed.
Han var sjov og havde en smuk stemme.
Han havde bare noget over sig.
Han var en sød mand.
Han fokuserede på sin retning i livet
og sagde: "Hvis jeg skal have en kæreste,
skal jeg have et rigtigt job."
Han spurgte, om han skulle være skuespiller eller blive i branchen,
og jeg bad ham om at blive.
Han fik en bil som en frynsegode,
og han havde en fast løn.
Så hvorfor droppe det for et skuespillerjob?
Han havde jakkesæt på og sagde: "Hvad synes du?"
Jeg sagde: "Det er okay. Hvis du vil det, er det okay,"
men jeg gik i panik, fordi...
John var kreativ. Han var en kraft.
Han kunne virkeligt lide skuespil, og han var rigtigt god til det.
Han lavede stand-up og improvisation.
Han var født til det.
Han kunne spontant antænde.
Han var ikke bange for at fejle.
Han kendte ikke sine begrænsninger.
Men han måtte prøve.
Det var en velsignelse, da Catherine McCartney sagde: "Du kan blive dygtig."
Det var fra Eaton's over for en restaurant.
Agenten så på ham og sagde:
"Du ville være god i branchen."
Første gang vi talte sammen,
SKUESPILLERAGENT
ville han være fodboldspiller,
men også skuespiller.
Det var sådan, det skete.
Om det er overskyet
Eller om det er klart
Om det er torden eller vind Man hører
Til børneteater mødte han Dan Aykroyd og Valri Brumfield.
Og jeg sagde: "Laver du børneteater?"
Jeg var lige kommet fra Ottawa med Valri Brumfield,
min gamle komikerpartner.
Hun havde lavet børneteater.
Med YPT eller en af de grupper,
hvor de tog til Bala Bay
og tog rundt og klædte sig ud som egern og sådan noget.
Hun havde mødt en fyr der, der var...
Hun sagde: "Han er ligesom dig." Hun sagde: "I er ens."
Jeg så en brun Pontiac Laurentian med fire døre,
og en storslået mand trådte ud.
Han matchede bilen helt.
Han var så præsentabel...
DAN AYKROYD MED I SECOND CITY
...og så canadisk.
"Du må ikke parkere der."
"Hvorfor ikke?" "Fordi jeg giver dig en bøde."
"Jeg parkerer der."
"Er du læge?" "Nogle gange."
Sådan startede det.
Det kørte derfra.
Det er en elskelig fyr.
Så snart man ser ham...
SKUESPILLER SCTV
...smiler man.
Vi mødtes på Godspell. Jeg elskede ham øjeblikkeligt.
Godspell gik forud for Second City.
Det var Gilda Radner
og Andrea Martin, Victor Garber og Paul Shaffer, Eugene Levy.
Og John sagde altid, at han hadede Godspell,
fordi han blev træt af, at vi altid talte om det.
SKUESPILLER SCTV
Godspell var et stort show i Toronto i 1972.
Det var bare sjovt.
SKUESPILLER
Vi havde det sjovt, fordi vi arbejdede.
I 1972 ankom Chicagos berømte Second City Comedy Theater
til Toronto for at holde auditions.
Toronto havde en stor kulturel scene,
så vi havde masser af muligheder for at vokse.
Vi kunne dyrke vores talenter...
SKUESPILLER SCTV
...fordi det var et sikkert sted at gøre det,
og vi havde venner blandt os,
ligesindede mennesker, som vi ikke konkurrerede med,
og alles personlighed og evner voksede.
Det gav John store muligheder.
Danny kom med i Second City,
Dan Aykroyd og Valri Bromfield fik John med,
fordi han var den perfekte kandidat til Second City.
De narrede mig til det. De var allerede i Second City.
De sagde: "Du burde slutte dig til os."
"De elsker dig. Du er sjov. Gør det."
Jeg sagde: "Nej, jeg kan fjolle rundt med jer, men ikke det."
"Vi skal alligevel derned. Mød os dernede til frokost."
Jeg gik ned og ventede.
Jeg så på alle fra Godspell med ærefrygt,
og jeg hørte John Candy blive tilkaldt.
Valri sagde: "Kom. Du går ind, vi skriver dit navn."
Jeg tænkte: "Jeg slår dig ihjel for at gøre det mod mig."
Da John var til audition, holdt fyren, han var sammen med, ikke op med at tale.
SKUESPILLER SCTV
John lyttede bare.
Han hørte hvert et ord, han sagde. Nikkede. Var enig.
John fik jobbet på grund af det.
En ting, jeg bemærkede ved John,
var hans usikkerhed.
TEKSTFORFATTER
Han ville forsvinde på scenen.
Han holdt sig til bagvæggen,
når der var en improvisation.
Han var der med mange talentfulde, uddannede komikere.
Han blev ved med at betvivle sine...
Han følte ikke, at han var i stand til
at være så sjov og så talentfuld, som de var.
Vi startede på samme tid, og vi var de værste.
Vi hoppede ind i et show, og de gav os ting at lave.
I anden del skulle man improvisere.
Ingen ville arbejde med os, fordi vi ikke havde erfaring.
Så vi arbejdede kun med hinanden.
Men vi var selvsikre. Vi havde meget selvtillid.
Jeg tror ikke, folk i dag indser, hvor dårlig man skal være
for at være perfektionist.
Man skal være dårlig og vide det.
Er man rigtigt dårlig, vil man forbedre sig.
Johns udvikling var interessant at se på scenen,
for hans selvtillid begyndte at blive større.
Han er så talentfuld og stærk...
SKUESPILLER SCTV
...men ikke på en måde, der ville skræmme dig.
Selvom John havde forskellige karakterer,
var John der altid.
Det var så livligt og spektakulært
at se hans arbejde og karaktererne udvikle sig.
Det var bare en lethed, man følte.
Og alt, han sagde, var genialt eller oprigtigt.
Han gik ikke altid efter joken.
Det var ikke et succesfuldt Second City-medlem.
SECOND CITY FRA CHICAGO
Second City startede i Chicago i 1959.
Universitetet i Chicago havde ingen teaterafdeling,
så de oprettede en.
Det var Elaine May, Mike Nichols,
Severin Darden, Del Clos, Bernie Sahlins...
- Harry Truman. - Harry Truman var en del af det.
Nogle sagde, at du var den næste Harry Truman?
Ja, det gjorde de i lang tid.
- Og det har været en forbandelse. - Ja.
DET CANADISKE KAPITEL
Second City hjalp mig virkelig.
Det modnede mig på mange måder.
Jeg lærte mit håndværk, hvilket jeg aldrig forstod på det tidspunkt.
Jeg forstår først nu, hvad jeg lærte dengang.
Han var sjov.
Han var dygtig til at improvisere,
og han var bare en god fyr.
Ikke kun tog han sig af den anden person som karakter,
men han tog sig altid af personen
som menneske.
Du mindede mig om hans kælenavn, Johnny Toronto.
Det kom fra Johns ego.
"En dag vil jeg eje byen.
Du vil have noget gjort. Jeg får det gjort.
Hør på mig. Jeg har svarene på alt."
Hvordan skete det?
Det ved jeg ikke. Folk kaldte ham "Johnny Toronto".
Ved du, hvor mange der ville være Johnny Toronto?
Mange.
Vi gik alle over grænsen med alkohol nogle gange.
Han var meget sjov, fordi han blev fysisk.
Han tog bare fat i én.
Han ville omfavne én
og kaste én rundt som en dukke.
Han kunne tage din biceps og nive den
og presse dit kød hele vejen til knoglen.
Man gik ud fra, at John skulle være stjernen,
fordi han lignede og opførte sig som en stjerne,
fordi han kørte rundt i limousiner uden penge:
"Sådan er jeg. Det skal I forstå."
Jeg endte ofte i Johns lejlighed,
og han havde en Barcalounger
og Rothmans, som var meget elegante cigaretter.
Der var en annonce for Lincoln Carpeting.
"Alle tre værelser, 199 dollars."
John sendte bud efter Lincoln Carpeting.
Det viste sig,
at de tog mere end 199 dollars.
Det blev 1200 dollars, som han ikke havde.
Det var limegrønne tæpper. Sikkert købt på udsalg.
Og han fik fantastiske guldgardiner til at matche dem.
Og han lænede sig tilbage i sin Barca med sine Rothmans og sagde:
"Se, hvad jeg har opnået."
Er det ikke utroligt? Til hver middag
betalte John regningen,
selvom han tjente det samme som os.
Men der var en slags "jeg betaler for det"-kvalitet i John.
Og pludselig lavede vi SCTV sammen.
Der var seks mennesker, der elskede at se tv,
men de kunne ikke lide det, de så.
Så de besluttede at gøre noget ved det.
Det var efterår.
Jeg var på turné med Great Lakes Shakespeare Festival.
Den lokale tv-station...
TOM HANKS SKUESPILLER
...sendte en slags syndikerede shows mellem kl. 17.00 og 19.00.
Og jeg fik en idé.
Det var...
Det var som Leave It to Beaver- showet.
Leave It to Beaver fylder 25 år.
Og jeg så et afsnit af SCTV...
...og John Candy var Beaver.
Flaherty var Ward Cleaver,
og Catherine O'Hara var June Cleaver.
Eugene Levy var hans bror Wally.
Jeg vidste ikke, hvad det var,
men det var hylesjovt.
- Hej lille ven. - Hej Eddie.
Jeg hører, din kone har en affære med Fred Rutherford.
Hej fru Cleaver.
Jeg fortalte lige Wallace og Theodore,
at du ser yngre ud, som årene går.
Tak, Eddie.
Jeg har den her med til hr. Cleaver.
Han havde det skidt, sidst jeg så ham.
- Bare han er frisk. - Det er han sikkert.
Tak, fordi du spurgte.
- Kom og spis, Beaver. - Okay, mor.
Det var som løftet fra første gang, jeg så ham.
En subtil, stor, voksen fyr
klædt ud som Jerry Mathers: "Jeg ved ikke, Wally."
Eddie Haskell gør mig virkeligt vred.
- Hvorfor ikke dræbe ham? - Nej,
jeg kunne komme i fængsel. Desuden er det ulovligt.
Men Beaver, ingen behøver at finde ud af det.
Jeg har ikke engang en pistol.
Kom nu, Beaver.
For elever i comedy, og med det mener jeg...
Er du en kylling?
...at når komikere ser noget sjovt,
griner de ikke, de siger: "Det er sjovt."
Lad os gøre det.
Hej, jeg er Gil Fisher, fiskemusikeren.
Min hemmelighed for skuespil er, at jeg lader som om.
Dengang...
...var vi holdet i Second City...
... de ville lave et tv-program.
De fik Harold med som hovedforfatter.
HOVEDFORFATTER, SKUESPILLER, SCTV
Vores show var en fattigmands SNL.
Vi havde ingen sponsorer, ingen sagde, hvad vi skulle.
Det var som at blive sluppet løs i et tv-studie.
Vi vidste ikke, hvornår showet blev sendt, og kunne ikke lave noget aktuelt.
Vi måtte bruge de mørke dele af vores fantasi.
DE SJOVE DRENGE
Johns stil var udadvendt,
og han havde et behov for kontakt med andre.
Goddag, jeg er hr. Mambo.
Monty Python, Second City, Saturday Night Live...
SKUESPILLER
Han var en af de bedste i dem alle.
Og John, der ikke kunne skjule sin figur, når han spillede Julia Child,
eller han spillede Pavarotti.
Før havde man kun set store mænd gøre det
i form af Jackie Gleason, Lou Costello.
Det skulle være en fyr, der jokede om sin størrelse.
Og det gjorde han ikke.
Bruno!
De lavede Dr. Tongue og Bruno.
Det var så godt.
Det var skrækfilm, der endte med ikke at være så skræmmende,
og de var alle 3D-agtige.
Men idéen om at skabe en meget billig 3D-effekt...
...var en virkeligt sjov idé.
Nemlig. Hvorfor vente i timevis på, at de martinier virker,
når hurtigdruk kan gøre dig til festens midtpunkt?
Lad os danse mambo!
Jeg er i den letpåvirkelige alder.
Jeg er vild med comedy, og her kommer John Candy.
KOMIKER OG VÆRT
Jeg tænkte: "Hvem er den fyr?"
Er jeg en drukkenbolt?
Jeg gav dig jobbet.
En af de ting, John lavede, som jeg elskede,
var næsten tegneserieagtige drejninger.
- Ja, de er... - Lesbiske?
Og jeg mener det kærligt. Det gør jeg.
Ingen breve.
Han kunne gå fra absolut barnlig, onkelagtig...
"Hvad snakker du om?" Og det er sindssygt.
Yellow YellowBelly
Han spillede en karakter i en sketch ved navn YellowBelly.
Det er en reklame for et tv-program
om en kujonagtig soldat i det gamle vesten.
Det er lidt som Oppenheimer for mig.
Udstødt af nord og syd under borgerkrigen
for hans dobbeltmoralske forræderi
er han den største kujon i Vesten.
Han er YellowBelly.
Han er der, og han ryster, og han er bange.
Så kommer en kvinde og hendes søn forbi.
Drengen siger: "Er det YellowBelly?"
Og så siger hun: "Stille!"
Mor, det er YellowBelly.
Og YellowBelly vender sig og skyder dem i ryggen.
Og du må huske på, at det her vel var i 1980.
Det var helt uhørt.
Du skød mit barn!
Grumme YellowBelly!
Hjælp!
YellowBelly!
Det gjorde mig blank.
At man kunne lave en sketch,
hvor nogen skyder en mor og et barn i ryggen,
mens en sjov sang spiller.
Hej, jeg hedder Yosh Schmenge.
Jeg hedder Stan Schmenge.
Vi er The Happy Wanderers.
På Schmenges,
så snart hans kostume kom på, var han sådan.
Man må være en Schmenge for at give sådan et tilbud.
Bare...
Når man når til det komfortniveau,
ET TILBAGEBLIK
og tillidsniveau, hvor man hænger ud sammen,
er kemien vildt god.
Men i den første sæson
blev John meget vred.
Det handlede om,
hvem der bidrog i skriveprocessen.
Vi blev betalt som skuespillere og forfattere,
men John blev kun betalt som skuespiller.
Han var ikke så glad for det.
John så en check.
Og så sagde han: "Hvorfor får jeg mindre løn?"
Det var sådan, splittelsen begyndte.
Han følte nag og gav aldrig afkald på det.
Den var der stadig.
Og John kunne bære rundt på det længe.
John må have oplevet det tusindvis af gange i sin karriere.
Jim arbejdede vist på Second City.
John skaffede ham et job.
Han var en del af holdet, Johns bror, så han trak i trådene.
Jim fik et hjerteanfald i omklædningsrummet,
og det var ikke rart for John.
Forstår du?
Jim passede ikke på sig selv.
Det rystede min far.
Det skræmte ham, at det skete igen.
Han var okay. Jim havde det fint,
men vi kørte på hospitalet.
John sagde: "Bliv her," og han var meget vred.
John kom tilbage,
og i studiet havde vi en tikibar.
John sad i baren og fik en drink og en cigaret.
Han sagde: "Du kender min bror, han passer bare ikke på sig selv."
Det var det inkonsekvente ved John.
Ingen havde større forventninger til sig selv end John.
Så da ting skete, modgang,
var det ødelæggende.
SCTV begyndte i 1976.
Tre år senere løb det tør for penge.
Det blev syndikeret.
Og så stoppede det.
Så begyndte det igen et år senere i Edmonton, Alberta.
De begyndte med 30 minutter,
og i 1981 udvidede de det til 90 minutter,
og det blev kæmpestort.
SECOND CITY-FEBER
Men John var nøglen til at vende det...
MIN MONCTON
...så det blev til noget succesfuldt og sjovt.
Det var en æra.
Det var som en anden familie,
men blev hans første familie.
De blev min familie.
Han elskede det. Det var også svært for ham at give slip,
fordi han var så følelsesladet.
Men han måtte videre.
Og der kom film.
Johns første store film var 1941.
Vi lavede stadig SCTV, og Spielberg ville have ham.
Vi fik skrevet en sæson af SCTV
og holdt en stor fest.
Folk kom. "Steven Spielberg er her.
Han er her og vil se dig."
Jeg troede, det var en joke. Der stod han.
Omgivet af mange mennesker.
Han sagde: "John, jeg kan lide dit arbejde," og jeg tænkte...
"Jeg vil have dig med i 1941.
Du er perfekt til rollen."
"Det sætter jeg pris på.
Det er en fest, og vi har alle drukket,
så mange tak.
Jeg er glad for, du har set SCTV."
"Nej, du skal med i filmen."
Lad os lemlæste maden, før de kan servere den til andre.
Åh gud.
- Hej John. - Det er Skjult kamera. Vent.
- Hvordan går det? - Jeg har det fint.
John sagde: "Jeg skaffer jer alle roller."
Som dårlig samvittighed.
Han var den eneste, der blev ringet op om en film i USA.
Det er okay, John.
Så du filmen 1941?
Ja.
- Kunne du lide den? - Dele af den.
Vi var klædt ud som soldater.
Vi var små børn, der udlevede vores fantasier.
Foretrækker du at arbejde i spillefilm, John?
Jeg vil gerne prøve at blive i film, hvis det er muligt.
Hvis der er nogen derude med en film.
DEN ER I KASSEN!
Hvor var I, da du friede til din kone?
Vi havde levet i synd i flere år,
så det var ikke det samme.
Jeg friede vist i Los Angeles,
da vi lavede 1941.
Det var så forhastet.
Vi kunne ikke finde en weekend.
Det var et fjollet bryllup. Det var sjovt.
Et fjollet bryllup?
Kirken blev renoveret.
Vi tænkte slet ikke over at tjekke det.
Blev dine forældre gift på McDonald's?
Nej. De blev gift på en lydscene,
hvor en McDonald's Canada-reklame lige var blevet indspillet.
Og de gyldne buer er fremtrædende.
Rose kom altid
med en ro og en kontrol
og et jordnært element.
Hvis John var oprevet over noget,
ville Rose få ham beroliget samme dag.
De havde et af de mest vellykkede ægteskaber, jeg har kendt til.
Sommeren er blevet sæson for mindst én respektløs,
ulækker, anarkistisk slapstick-komedie.
Røven af 4. division.
Jeg er Dewey Oxburger.
Mine venner kalder mig Ox.
I har måske bemærket det. Jeg har et lille vægtproblem.
- Nej. - Jo.
Jeg tog til en læge...
og han sagde, at jeg slugte en masse aggressioner
sammen med en masse pizzaer.
Pizzaer.
Jeg er faktisk en genert person.
Jeg er genert, og...
I begyndelsen beskrev de ham...
KOSTUMETILPASNING
På grund af det runde ansigt,
beskrev de ham med vægt.
Så han vidste, det ville blive hans kendetegn.
Så når jeg nu er her, vil jeg tabe mig lidt.
Er der et seks til otte ugers træningsprogram her?
Det er perfekt for mig.
Jeg går herfra som en slank, ond kampmaskine.
Lad mig høre.
Inde i John Candy,
er der en slank, ond kampmaskine, der vil ud...
Ser det ikke...
Det ser ikke sådan ud. Nej.
Nej, det er der ikke.
Jeg er ret glad, som jeg er.
I interviews med John sagde de ting, der fornærmede ham.
Det hedder Big City Comedy.
Kan du ikke huske Big, så bare kig på John.
- Se på byen. - Det hjælper.
Han vidste, hvad han var oppe imod i branchen.
Du er meget flot.
Men hvis du rent faktisk
blev en typisk mandlig hovedrolle, en veltrænet fyr.
Er det sandt, at...
Elsker alle ikke en fed mand?
- Det gør de vel. - Hvorfor?
Det ved jeg ikke. De er vel harmløse.
Jeg er ikke sikker.
Nej, hvis jeg tabte mig meget,
ville det ikke påvirke mig så meget.
Ville det ikke ændre din stil,
eller ville det ikke ændre din humor?
Nej.
At sige, at John hadede det...
John accepterede det ikke.
Det er en pænere måde at udtrykke det på.
Der var intet selvhad i John.
Der var bare en anden grad af kunstnerisk renhed.
Man behandles som en andenrangsborger.
Eller sådan føles det.
Det gør dig sårbar.
Og jeg tror, det handler om
de roller, jeg spiller.
Jeg ser tingene med tynde øjne.
Jeg overvejer aldrig, hvordan deres fysiske jeg ser ud.
Det er personens indre, der tæller.
Gennem årene har jeg lært,
pga. min store skikkelse,
at man begynder...
Folk behandler én anderledes,
og det kan gøre ondt. Det kan såre folk.
Røven af 4. division ærgrede ham.
Den scene, han lavede i mudderet.
Giv mig et spark, skat.
Jeg præsenterede brydekampen,
som han ikke ville lave.
"John, tag din skjorte af
og rul rundt i mudderet med en flok strippere."
John havde en langærmet bluse på,
fordi han ikke ville have helt bar overkrop.
Kvinderne gik op i det.
De var alle i form, og de begyndte at trække i hans ører.
Folk udnyttede det lidt,
fordi de tænkte: "Man kan gøre hvad som helst.
Sige hvad som helst. Man kan såre ham.
Han er så stor og kan tage det."
Det kunne han ikke lide.
Jeg har aldrig...
Det forstod jeg.
Men det er det ansigt, du viser verden,
der definerer, hvem du er.
Det ansigt er venligt og muntert.
Og du kunne være led,
fornærme folk eller kæmpe imod.
Det gjorde han ikke.
Måske skal jeg gå ud.
Lad mig lige se.
Ikke med sådan en hånd. Kom nu.
Udfordr mig. Kom nu. Bluf.
Hvor meget satser jeg?
Jeg ville satse alt.
Men jeg er en aggressiv gambler. Hr. Vegas.
Kom nu. Gør det bare.
Gør det.
Ja. Jeg er med.
- Hvad har du? - Jeg har fuldt hus.
Tre treere og to seksere. Det er fuldt hus.
- Hvad har du? - Firere, et es...
Et es? En otter og en syver.
Du taber.
Havde du haft fire firere, ville du have vundet.
Du er ved at blive god.
Er det ikke sjovt?
Du er ret god for din første gang.
Det er et slags fristed for dig.
Et sted, du nok ikke ser så tit.
Ved du, hvor stor en stjerne du er i din hjemby?
Nej.
Når du kommer i Røven af 4. division,
har jeg hørt, at folk jubler.
De siger: "Der er John Candy, vores helt."
Det er rart at høre.
Synker noget af det ind, eller er det bare underligt?
Det er meget underligt. Det er svært at forholde sig til.
Det er huset. Det er mit hjem.
Jeg er tilpas her.
New York er skøn, men den driver mig til vanvid.
Jeg bliver vanvittig der.
Jeg kan lide det.
For meget af det gode. Der er alt.
Det sagde John Belushi,
da han ville overbevise mig om Saturday Night Live.
Han var med i Frank Sinatras New York, New York,
og han sagde: "New York er Rom."
Komiker John Belushi døde i dag
i en lejet bungalow i Hollywood Hills.
LA Times citerede en kilde, der sagde, at komikeren havde kokain i blodet.
SKUESPILLER JOHN BELUSHI DØD
Jeg sagde det til John. John brød ud i gråd
og sagde: "Åh gud, det begynder."
Jeg kan ikke engang...
For jeg forstod, hvad han mente.
Jeg vidste, at...
de sjove tider, som de 20-årige havde,
kunne slutte.
Det er heftigt, men det er børnehjernen.
Det er der, vi går hen.
Det kommer fra et sted psykologisk set,
en angst for, om man snart skal dø.
"Dør du snart?
Er du okay?"
Og jeg havde den oplevelse som barn.
"Mor, dør du snart?"
Dengang sagde John:
"Jeg ved ikke, om jeg bliver over 35."
Johns far døde som 35-årig
på hans 5-års fødselsdag.
Og John vidste, at han havde sin fars hjerte.
Jeg mødte John, da han var 33 eller 34.
Så han var
bevidst om, at han levede på lånt tid,
og at han ville forsvinde
på et øjeblik, ligesom hans far gjorde.
Jeg kan huske en aften, John var til fest hjemme hos Marty Short.
Han drak den aften.
Og så blev han sur og ville væk.
Og jeg kørte ham,
rullede vinduet ned
og sagde: "John, sæt dig ind i bilen."
Han gik en lille kilometer, måske halvanden,
før han satte sig ind i bilen.
Og så sagde han:
"Du forstår det ikke, Dave. Du ved ikke, hvad jeg går igennem.
Du ved ikke, hvad jeg har i hovedet."
Jeg sagde: "Jeg har på fornemmelsen, at jeg finder ud af det i aften."
Han bar byrden af sin fars død
næsten hver dag.
De ting var i hans sind
og i hans hjerte, og han bar dem.
Det går ikke.
Byrden af alle,
af hans fortid.
Han ville ikke gå til læge,
fordi han ville finde ud af, at han skulle ændre sin adfærd.
Går man til læge, vil lægen sige, man skal stoppe med at drikke.
"Jeg vil ikke holde op med at drikke."
Han var afhængig.
For at overleve, ikke?
Han tænkte: "Jeg spiser og drikker."
"Og hvis jeg stopper med det, kan jeg ikke arbejde."
Det var en ond cirkel.
Og nogle gange benægter man det.
De er herre i eget hus.
Og han var i en branche, hvor udseendet er så vigtigt.
Jeg er sikker på, at det var en ekstra stressfaktor i hans liv.
Men det var også en del af ham.
Du ser lidt anderledes ud, end sidst du var her.
- Jeg har tabt mig. - Virkelig?
Jeg tog til det her sted:
Pritikin Longevity Center i Californien.
Jeg tilbragte 26 dage derinde.
Jeg er holdt op med at ryge.
Du var der næsten en måned, ikke?
Ja. 26 dage.
Kan du sige, hvor meget du vejede før?
Eller vil du ikke?
Jeg vejede 150 kg. Det var meget.
Derhjemme arbejdede han på det hele tiden.
Han prøvede, han havde en træner hver dag.
Han var altid på kur.
Hans læger sagde, han klarede sig godt.
- Hvor meget tabte du dig? - 30 kg indtil videre.
Men branchen ville have ham stor.
Et bureau sagde:
"Du må ikke tabe dig mere."
Og i Johns lille sind betød det: "Spis videre."
"De vil have mig stor. Jeg forbliver stor."
Jeg var bekymret.
Skat, slap af, okay?
Jeg er ikke vred længere. Jeg har fuld kontrol.
De reparerer ikke alle forlystelser på samme tid.
PARK SIKKERHEDSKONTOR
Parken er desværre lukket.
Elgen ude foran sagde det.
Harold Ramis, der skrev for SCTV,
lavede Fars fede ferie.
Walley World!
Slutningen var dårlig. Den var forfærdeligt.
Så de tilkaldte min far som en nødsituation.
"Du må ændre slutningen.
Du er perfekt til rollen."
"Ja, jeg kommer ind."
John var fantastisk.
HAROLD RAMIS TALER
Han havde en karakter i SCTV, der hed Paul Fistinyourface,
som var en stor klovn.
Nogle af byens indbyggere rejste.
Ingen har underrettet kontoret om noget.
Jeg bad ham om at lave karakteren som slægtning til Paul Fistinyourface.
FARS FEDE FERIE
Fars fede ferie blev kæmpestor.
Jeg vidste, han var en stjerne. Det så man i Splash.
Han var utroligt sjov.
Det var Johnny Toronto.
Det var figuren, der kom ud i Splash.
Hvor fuld, du bliver, afhænger af mængden af alkohol
i forhold til din samlede kropsvægt.
Forstår du min pointe?
Du fik ikke meget at drikke.
Du er bare for tynd.
Det var så sjovt.
Som en arbejdsferie.
Men at arbejde med John Candy var skræmmende,
fordi jeg var så stor fan af både John og Eugene Levy
fra deres arbejde i Second City,
at jeg var lidt nervøs over at gå ind i det,
fordi de nemt kunne stjæle billedet.
Ron Howard er en hård mand at arbejde for.
Jeg kan ikke holde ham ud.
Hans familie.
Tom Hanks...
...med alle sine problemer,
kunne ikke spille sig ud af en papirpose.
Vi må tale sammen.
Mangler du håndører?
- Det var rengøringspigen. - Nå.
- Nå? - Ja.
Det var mig.
Det overraskede mig, hvor inkluderende John var.
John prøvede ikke at overgå mig.
Han prøvede ikke at have de sjoveste replikker.
Han prøvede at få en udveksling i gang.
Det forstod jeg ikke med hensyn til improvisation.
Han sagde: "Ja, og?"
Han ventede på, at jeg fandt på noget andet,
der ville gøre det bedre og forlænge rytmen.
Vi havde scenerne, hvor de to brødre er på vores kontor,
og han taler om, hvad han lavede i går.
Måske var jeg på Club A i går aftes.
Noget nyt til dig.
Måske mødte jeg hr. Buyrite, ejeren af Buyrite Supermarkeder.
Og måske er vi hans nye leverandører.
Det var først da, at jeg indså,
at John inviterede mig til at lege med ham.
Vi fandt på en masse nye ting lige der.
Skrivebordet...
- Jeg var ude at drikke... - Jeg har ikke jakkesættet.
Hele natten, mens jeg knoklede. for at få en aftale.
Du kan godt.
- Kom nu, slap af. - Ja, jeg klarer det fint.
Ryd skrivebordet. Det er en svinesti?
- Lad være. - Gør som mig.
Jeg har et system!
Jeg talte i telefon,
og John tog bare telefonen og begyndte at lave fis.
Var vi gift, ville du ikke bare flytte.
- Det gør hun måske. - Læg på?
- Var det dig? - Læg på.
- Undskyld. - Nej, ikke dig, Victoria.
Talte du i telefon?
Det var givende.
Det var givende og inkluderende.
Og squash-scenen.
Han havde øvet replikker aftenen før.
Ja. Den del af historien.
Han var ude at drikke,
og Jack Nicholson kom.
Og Jack kendte John.
Og måske mødtes de for første gang,
men de drak.
Inviterede Jack Nicholson mig på bar
for at drikke hele natten,
ville jeg gøre det.
Da John kom, var han ikke kun udmattet
efter halvanden times søvn,
han var også høj efter en aften med Jack Nicholson.
Og vi skulle være aktive.
Alle griner af én ting,
og John bruger sin udmattelse
i en grad, der fungerer for min bror.
- Hvor længe har vi spillet? - Omkring fem minutter.
Åh gud, mit hjerte banker som en kanin.
Vil du have en øl?
Hvor mange gange tog det dig at lave optagelsen,
hvor du slog bolden mod væggen, og den rammer dit hoved?
Du vil ikke tro det, men tre.
Og John, en af de mest effektive scener er,
når du siger til Tom Hanks:
"Hvis du er forelsket, er du forelsket.
Det sker måske aldrig for mig."
Folk forelsker sig.
- Sagde du det? - Ja.
Ja? Det er noget ævl.
Sådan fungerer det ikke.
Ved du, hvor glad du var med hende?
Altså, når du ikke drev dig selv til vanvid.
Hver dag? Helt ærligt.
Nogle bliver aldrig så lykkelige.
Jeg gør ikke.
Det var en af grundene til, jeg ville lave filmen.
Manuskriptet tillod mig at gøre andet end at spille squash.
Det var virkelig stort.
Splash gjorde John til en ægte stjerne.
Der var en forandring, og han udviklede sig til en stor berømthed.
Det skete så hurtigt.
Når man bliver stjerne,
hvor svært er det så at bevare et normalt liv?
Man prøver bare at sætte tingene i perspektiv.
Livet er for kort.
Det er et rigtigt sted. Det er rigtige mennesker.
Hverdagen fortsætter.
Kattebakken skal skiftes.
Man skal tage skraldet ud.
Man har ansvar.
Jeg valgte det liv.
Mange vil ikke have ansvaret
med familie og hverdag.
Mange vil bare leve ubekymret i nuet.
Leve hurtigt, dø ung, livet er en diamant.
"Lad os gøre det."
Men det er ikke sådan, jeg vælger at leve mit liv.
Hold fast i det.
Jeg er comedyfan,
og jeg er interesseret i performere og forfattere i comedy,
men jeg tror aldrig, at det er noget, jeg vil gøre.
Jeg tror, det er efteråret på mit sidste år,
og jeg er formand for Lampoon.
Og vi fik den idé, at vores helte kunne besøge Lampoon,
og jeg var meget ivrig efter at få John Candy med.
Og så hørte vi gennem hans folk: "Ja, han kommer."
Så jeg kørte til Logan Lufthavn.
Han tog et fly fra Toronto,
og jeg så John Candy komme ned ad en rulletrappe.
Han havde et kamera om halsen som en turist.
Hvis John Candy skulle spille turist,
ville han have et kamera om halsen
og sige: "Wow, hold da op." Sådan var han.
Det er mig på Harvard Yard,
og der er jeg i Adams hus.
Jeg har bevis på, at han to gange
rettede sit kamera mod mig og tog et billede,
hvilket er et bevis på mit sindssyge ego.
Det er alt, jeg tænker på.
Vi ville vise en stor montage af alle hans klip,
og alle på uni ville derhen.
Han var, som man ville have ham.
John Candy gange ti.
Han laver sjov. Han får alle til at grine.
Jeg husker tydeligt, at han så klippene,
som havde han ikke set dem før.
Han fyldte et rum med sin aura.
Han var åben, glad og næsten umættelig i sin nysgerrighed på alting.
Jeg indrømmede over for ham, at jeg var interesseret i comedy,
og jeg ville måske endda prøve det.
Jeg glemmer det aldrig.
Han så mig i øjnene og sagde: "Man prøver det ikke.
Enten gør man det eller ej.
Man prøver det ikke, knægt."
Og det talte til mig: "Alt eller intet."
"Alt eller intet."
Og hvad synes din egen familie om at have en berømt søn?
Det er hårdt.
Min bror kan vist ikke lide det.
"Du er Johns bror."
Han er min storebror.
Så det er endnu værre for en storebror.
Jeg har det skidt med det, men...
- Hvordan er du som ægtemand? - Som ægtemand?
Ret dårlig, for jeg er her næsten ikke.
Kun skuespiller.
- Og du er far? - Ja, det er godt.
Der er min datter derovre, Jennifer,
som er det bedste, der er sket for mig.
Sådan.
Min far købte en gård i en by ved navn Queensville,
da jeg var under et år gammel.
Det var vist min fars fristed.
Det var en kæmpestor ejendom.
Men det var et meget enkelt hus med pool.
Der var en hængekøje i baghaven, en smuk rød lade.
Og jeg tror også, det var en udvej.
Du har afvist film, fordi det ville kræve rejser.
Ja, det har jeg ofte gjort.
Børnene bliver ældre, og jeg vil bruge tid med dem.
Min datters fødsel føles som i går,
og nu går hun i skole.
De vokser hurtigt op.
Det sker så hurtigt,
og jeg vil bruge tid med dem,
så de kan sige: "Ja, det er min far," ikke ham fyren på tv.
Han elskede at være far,
og han blev involveret i samfundet.
Han elskede at lave ting med børnene i skolen.
Grådig baby.
Han var et barn.
Han var selv et barn.
Jeg har aldrig set John lykkeligere,
end når han er i sit eget køkken.
Jeg tror, at hans Johnny Toronto-livsstil
optog meget energi.
Han ville være...
...mindre i verden.
Undskyld mig.
Undskyld.
Det var min hånd.
Alle, der arbejdede med ham, forelskede sig i ham.
Carl sagde under Summer Rental,
at han glædede sig til at sludre med John Candy.
MEL BROOKS INSTRUKTØR
Du tog en ferie fra min familie.
Nu vil jeg tage noget fra dig.
Han ville blive husket for sit gode væsen.
Han gik på settet for at gøre folk glade.
Fra holdet til makeup til garderoben
til chaufførerne.
Han er der for at have det sjovt med folk.
Hej.
Han hjalp sin mor. Og sin tante.
Han tog sig af sin bror og sine fætre og kusiner.
Og han tog sig af os.
Den måde, John behandlede sin familie, fortalte meget om fyren.
Og man så mere dybde og hjerte
i en fyr, der har det aspekt i sit liv.
Han tog ikke roller,
der ikke indebar en bestemt tankeproces
eller en drøm om, at jeg vil være sådan eller sådan her.
Giv mig et kram.
- Hvad? - Giv mig et kram.
- Far! - Kom nu.
- Jeg er for gammel til kram. - Det bliver du aldrig.
Lige så meget som han var John Candy, spillede han også John Candy,
Han var ligesom en far.
Vi lavede ballade.
Vi blev råbt ad,
men det var også en masse kærlighed.
Er du stadig ikke-ryger?
Far!
Jeg er bare far.
På en måde, ja.
Det er, som om han skabte den far, han nok altid har ønsket sig.
Når du og jeg tager i skoven, er det som om, du er her med din far?
Ja, det er det vel.
Jeg forstår.
Han bragte så meget af sin egen sårbarhed
og sødme og venlighed ind i de karakterer, han skabte.
Og han var sådan en god skuespiller.
Chesters.
Han var en fuldendt skuespiller.
Han vidste, hvad det krævede, og han vidste, han kunne levere det.
Han sad fast i sin baglomme og opførte sig som et menneske.
Han var en komplet skuespiller, fordi han var en komplet person.
Carl sagde, det var en fornøjelse,
fordi John Candy var sjov og godhjertet.
"Hvis du får chancen." "Jeg leder efter en movse."
"Hvad er det?"
Halvt menneske, halvt vovse.
Jeg er min egen bedste ven.
- I min næste film, der hedder... - Spaceballs.
Må Schwartz være med dig!
- Hvem er du? - Jeg er forloveren.
- Dit navn? - Barf.
Dit fulde navn?
Barfolomew.
Vi gør det ikke kun for penge.
Vi gør det for en masse penge.
Giv mig poten!
Hold da kæft!
Han gjorde det.
En dag tog John min stol, hvor der stod "instruktør" på,
og satte sig,
og jeg sagde: "John, det er min stol."
Han sagde: "Ja."
"Jeg overvejer at instruere og vil vide, hvordan det føles."
Det ramte mig. "Jeg vil vide, hvordan det føles."
"Hvordan så?" "Ikke anderledes."
"Ikke anderledes end en almindelig stol."
Han havde en vild, underlig og smuk humoristisk sans.
Og velsignet med et sødt væsen og et smil.
Det evigt kærlige smil.
Der gik to generationer, og stadig...
er hans minde lige så levende som altid.
Selvom John var sød ved folk, han kun var sammen med et øjeblik,
skal man i arbejdet være professionel.
Hvis det ikke går godt...
Han havde meget erfaring. Han lavede mange film.
Han lærte at arbejde på scenen.
Sådan var det i en scene.
Man kunne ikke være sjusket.
"Nej, kom nu. Det er virkeligt nu."
"Vi må give den alt."
"Du må gøre dit bedste."
Vi øvede et stykke af Marilyn Suzanne Miller,
en dygtig SNL- forfatter.
Hun skrev et stykke.
Sydney Pollack ville instruere det,
og vi havde berømte skuespillere.
Ray Liotta, Kevin Kline,
Candy, mig selv og en håndfuld andre.
Og Candy havde en scene, hvor han var på badeværelset
og talte derfra. Og...
Han pressede citronen.
Han pressede den.
Timingen var helt...
...utrolig.
Ufatteligt.
Og jeg så...
Jeg så Sidney Pollack flippe helt ud,
fordi John bare bliver ved og ved,
og bare selv har det sjovt.
Jeg griner, fordi jeg ved, at Sydney slår ham ihjel.
At høre John være elendig er mere interessant end at høre...
Han var ikke elendig, han gik bare langt.
Han gik langt.
Det var ikke usjovt.
Men det var skamfuldt uansvarligt,
hvis der var en anden skuespiller i scenen eller i stykket.
Jeg har sagt det før, og jeg siger det igen.
Livet går ret hurtigt.
Stopper man ikke op og ser sig omkring, kan man gå glip af det.
Da han mødte John Hughes,
FORFATTER, INSTRUKTØR
kom han rigtigt i gang.
De to var som brødre.
De brødre, de ønskede sig.
John Candy og John Hughes...
INSTRUKTØR, ALENE HJEMME
...var menneskekendere.
De lod sig ikke narre.
De var åndsfæller.
John Hughes var så vild med John Candy,
og de delte en smuk, mørk humoristisk sans.
Gode mørke vittigheder.
Men så ægte. Rædslen ved at være forælder.
Det er familien, der ville holde ferie sammen.
Vi besøgte hinandens gårde.
Vi var hjemme hos dem, grillfester, hver helligdag,
og det kom til udtryk i filmene.
De to gange John skaber magi sammen.
Skal man forbinde en skuespiller med John Hughes,
tænker mange på Molly Ringwald.
"Nej, det er John Candy."
Jeg og Molly Ringwald
har begge lavet tre.
Jeg tror, Candy lavede ni.
De to hører sammen.
Deres arbejde forblev meget ærligt og ægte.
Når man ikke skal i supermarkedet
eller på den lokale diner om morgenen,
og man begynder at adskille sig fra rigtige mennesker,
så mister man kontakten med, hvad der foregår i verden.
Og John Candy og John Hughes mistede den ikke.
Jeg tror, John Hughes virkeligt så på John
og blev betaget af ham
i den bedste forstand.
Jeg kunne give John et manuskript,
og John ville tjekke det.
Og som instruktør var det en stor gave.
Han lod mig ikke begå en fejl.
Han skrev karakterer til ham.
Onkel Buck er skrevet til John.
Det siger meget om John Hughes' talent
og skriveevner at lave en film til dig.
Hej, hvordan går det?
Hvem er du?
Din onkel Buck.
Da John Candy døde, var han 43 år gammel.
Jeg er 44 år gammel.
Jeg er syv år ældre i dag, end han var, da vi optog Onkel Buck.
Det får én til at føle sig gammel.
Jeg tror, det var let at trække paralleller
mellem John Candy og onkel Buck.
Derfor er det en af mine yndlingspræstationer,
fordi han gav meget af sig selv.
Samspillet med de to børn i filmen
var som mit forhold til Jennifer og Christopher,
og hvordan jeg var med dem.
Jeg talte aldrig ned til dem.
Det gør onkel Buck heller ikke i filmen.
Derfor kan de lide ham.
De er ligeværdige
og bliver givet respekt og selvværd.
Mange kan ikke lide at arbejde med børn.
Det var stort.
Tro mig, som voksen er børn vanskelige at arbejde med.
John var altid sød og rigtig god med os,
Han udviste meget respekt.
Det får man ikke som otteårig.
Hverken på en arbejdsplads eller fra voksne generelt.
Man følte sig inviteret ind.
Selv under forhørsscenen.
Han forventede ikke, at jeg var så kvik.
"Nu skal jeg holde trit med den otteårige."
Og så, bum, bum, bum.
- Hvor bor du? - I byen.
- I et hus? - Lejlighed.
- Ejer du? - Lejer.
- Hvad arbejder du med? - Mange ting.
- Har du et kontor? - Nej.
- Hvorfor? - Unødvendigt.
- Og din kone? - Har ingen.
- Hvorfor? - Lang historie.
- Har du børn? - Nej.
- Hvorfor? - Længere historie.
Er du min onkel?
Hvad er din rekord for spørgsmål?
Otteogtredive.
Jeg ser en skidt pige,
når jeg ser din niece.
Hun er en fjumregøj, en drømmer,
et fjollehoved.
Og ærligt talt
tror jeg ikke, at hun tager noget i sit liv
eller sin karriere som elev seriøst.
I hver film fandt man en anden karakter,
en anden side af John.
Hun er kun seks år.
Man så noget af hans syn på verden, hans menneskelighed.
Jeg vil ikke kende en seksårig, der ikke drømmer
eller er et fjollehoved,
og jeg vil bestemt ikke kende en, der tager deres elevkarriere alvorligt.
Jeg har ikke en universitetsgrad.
Eller et job.
Jeg kender en god unge, når jeg ser en,
for de er alle gode børn.
"Faderlig" er det rette ord.
Han havde altid det gode instinkt.
Men jeg tror også, han sagde: "Hør, jeg..."
Selv før den store bølge
og det med Alene hjemme,
var det ikke svært at se, hvor besværlig min far var.
Det var ingen hemmelighed, at han allerede var et monster.
Og pludselig kom berømmelsen og pengene,
og så blev han et berygtet monster.
Men han var allerede en skidt fyr.
Så jeg tror, at John skulede lidt
og tænkte: "Er alt okay derovre?"
Han sagde: "Har du det godt?"
"God dag? Er alt okay."
"Er alt i orden derhjemme?"
Hvad laver du?
Hvor bor du?
- I byen. - Hvad laver du?
Det beviser, hvilken mand han var.
Han passede på knægten.
Hvilket jeg sætter pris på, for det sker ikke så ofte.
Og faktisk skete det endnu mindre, som tiden gik,
for: "Selvfølgelig har han det godt.
En stjerne, der tjener penge."
Ja, men hvordan har du det?"
Og den slags gør et stort indtryk.
Jeg ville ønske, jeg havde mere af det i livet.
Derfor er det vigtigt. Det husker jeg.
Jeg kan huske, at John bekymrede sig,
når få andre gjorde.
Onkel Buck var et perfekt Candy-manuskript at instruere,
for han engagerede sig virkelig.
Der er en scene, hvor han sætter sig ind i bilen,
tager børnene med på væddeløbsbanen.
Han kigger i bakspejlet
og ser de to søde små børn, som han tager med på banen,
mens han møder sine gangstervenner.
De vædder, og han kan ikke gøre det.
Og da han lavede den scene
og kiggede i spejlet, så han ikke på to små skuespillere.
Han talte med rigtige børn.
Det var ham. Det var ham, faren.
RØVTUR PÅ 1. KLASSE
Min agent sagde:
"Jeg har hørt om manuskriptet, Røvtur på 1. klasse.
Jeg holder øje med det."
John og jeg blev castet.
Vi kendte slet ikke hinanden.
Jeg ville tilbringe tid med ham.
Vi skulle lave en film.
Jeg var begyndt at blive voksen som skuespiller, og John var der.
Og vi fik kontakt i de scener.
Min karakter var anspændt.
Jeg var heldig. Jeg skulle bare blive irriteret.
Han kunne spille irriterende.
Det føles godt.
Jeg kan godt sige dig,
at jeg har ømme fusser.
Det føles bedre.
Han viser sine gardinringe
og ryger i bilen.
Stort grin.
Hans eget grin.
Stadig en million fra at være millionær.
Og John var den perfekte person til at spille den.
Han er så øm i filmen.
Der er en scene, hvor jeg skælder ham ud.
Du er ingen helgen.
Du har en gratis taxa og et gratis værelse
og én, der lytter til dine kedelige historier.
Bemærkede du ikke på flyet, da du begyndte at tale,
at jeg til sidst begyndte at læse brækposen?
Når Steve Martins karakter går på ham...
Han siger de værst tænkelige ting.
Man vælger ting, der er sjove, mildt underholdende eller interessante.
Du er et mirakel.
Det har dine historier intet af.
Og så fortsætter han.
De sagde: "Hvordan kan du klare det?"
Jeg sagde: "Fordi jeg har været med Del Griffith.
Jeg kan klare alt."
Og så fortsætter han.
Og så fortsætter han og klipper til John, mens han lytter.
Det er som at gå på date med en Chatty Cathy-dukke.
Jeg forventer en snor på brystet,
som jeg trækker ud og må flå tilbage.
Men det gider jeg ikke. Det ville du.
Hans ansigtsudtryk i den scene fortalte en stor historie.
Jeg fik dårlig samvittighed.
Jeg sagde: "Vi lader bare som om."
Men han opførte sig så såret.
Det er ikke en komiker.
Det er en fyr, der er meget mere kompleks,
end hvad mange ville tro.
Hvis du vil såre mig,
så gør det bare, hvis du får det bedre.
Jeg er et let mål.
Ja, du har ret. Jeg taler for meget.
Jeg lytter også for meget.
Jeg kunne være en koldhjertet kyniker som dig.
Men jeg kan ikke lide at såre andre.
Tænk bare, hvad du vil om mig.
Jeg ændrer mig ikke.
Jeg kan godt lide mig selv.
Min kone kan lide mig.
"Jeg kan lide mig." Du ved, jeg...
"Min kone kan lide mig."
"Nej, jeg har folk, der elsker mig, og det har jeg..."
Mine kunder kan lide mig, fordi jeg er ægte.
Det, du ser, er det, du får.
Folk taler altid om det øjeblik.
Tyve år senere taler de altid om det øjeblik.
Jeg sammenlignede John med en som Charlie Chaplin,
især i filmen Byens lys.
Ser man den sidste scene i Byens lys,
hvor Chaplin indser, at den blinde pige faktisk kan se.
Chaplins skuespil løfter det øjeblik til
et niveau af sande, komplekse følelser.
Og jeg indså, at da jeg så John i Røvtur på 1. klasse,
kunne han det samme.
Jeg har intet hjem.
Marie har været død i otte år.
Og det var dengang, jeg begyndte at være fascineret af
at ville arbejde med John.
Jeg prøver at komme hjem til min otteårige søn,
men du siger, det er håbløst.
Schmenge-brødrene
var den oprindelige inspiration bag Gus Polinski.
- Hvad? - Undskyld mig.
Kan du undskylde os et øjeblik?
John Hughes og jeg talte om John Candy,
for det ville være en drøm at få John til at spille rollen.
Men han kunne kun én dag.
Og John kom ind den første time og sagde:
"Tag den tid, I skal bruge. Det er fint."
Det tog 23 timer.
Jeg er Gus Polinski.
Midtvestens polkakonge?
Kenosha Kickers?
Enkel karakter,
men han kom til settet med en intens baggrundshistorie i hovedet.
Jeg hørte først om det
under de 23 timers optagelser.
"Polka Twist".
Det er sange.
Ja, nogle er vores ret store hits.
I starten af 70'erne.
- Vi solgte 623 eksemplarer. - I Chicago?
Nej, vi var store i Sheboygan.
- De elskede det. - Kunne du hjælpe mig?
Så i denne lille varevogn
fandt John på idéer, og John Hughes fandt på idéer.
Lugter jeg af rotte?
Jeg tror ikke, jeg kender den lugt.
Det er en meget grim lugt.
Jeg var til en pirogi-fest.
Nede i omklædningsrummet gik vi ind...
Vi besvimede næsten.
Vi spurgte præsten, hvad det var,
og han sagde, at der var en død rotte i væggen,
og den var ved at rådne.
Og du ved...
Lugter en rotte sådan?
Lugt her.
For jeg hængte min frakke lige der på væggen.
Hvorfor fik du mig til at lugte det?
Jeg dyppede det i Old Spice.
Jeg har Old Spice over det hele,
og nu kommer der en masse lugte ud herfra.
- Undskyld. - Det er okay.
Hvis du ser filmen, er der meget lidt af min improvisation.
Men John var så sjov.
Den slags kan kun en stjerne,
og det var John Candy.
Og det var...
Publikum, der så de film,
oplevede netop det,
og de forelskede sig i John Candy.
Du har sagt det bedre
og på en mere interessant måde end nogen anden, jeg har talt med, John,
for du skal ikke kun være kreativ,
men forretningsmand...
Hvis man nu om dage ikke er det, så glem det.
Hvis du bare er skuespiller nu om dage,
klarer du det nok ikke.
Hvis du bare er forfatter, klarer du det nok ikke.
Så god som du er, så genial som du er?
Det vil tage længere tid.
Så han var på toppen af sin karriere,
og pludselig dukkede der en mulighed op,
hvor han kunne købe Toronto Argonauts
med Wayne Gretzky og Bruce McNall.
Det var som en livslang drøm, der gik i opfyldelse.
Det er et fodboldhold i Toronto,
en del af den canadiske fodboldliga.
Fodboldligaen er ideel til visse markeder,
der ikke får et NFL-hold.
Det er et spændende brand.
Jeg promoverer det, Dick.
- Undskyld. - I orden. Der er ingen...
Blinkende billetnumre i bunden af skærmen her.
Gode pladser er stadig ledige, kom ned til SkyDome.
Han skrev autografer, og jeg gik hen...
KELVIN PRUENSTER VEN
"Jeg er Kelvin Pruenster, jeg er din højre tackle."
Han så på mig og sagde: "Jeg ved, hvem du er.
Det behøver du ikke at sige."
John var en del af holdet.
Han stod ikke på sidelinjen,
men sad på bænken,
og nogle gange løb han ud på banen
for at hjælpe skadede spillere.
Resten af Argonaut-følget sidder i varmen i båsen,
men John Candy har besluttet at være modig.
Du har sgu ret. Vi har det godt herude.
John knoklede det år
for at vække det til live her i Toronto
med de shows, han havde i pausen.
Han havde Blues Brothers her den første åbningsaften.
Han gav den alt.
Er det dig, der ejer ishockeyholdet?
Nej, det er et fodboldhold.
Vores hjem og fødeland...
Argonauts kom med i Grey Cup, som er Canadas Super Bowl.
Så John organiserede, at vi alle fløj til Grey Cup den morgen
på Bruce McNall LA Kings-flyet.
De ventede på, at han kom ud af tunnellen.
Folk gik mere og mere amok.
Der var 50.000 mennesker der.
"Mine damer og herrer,
Bruce McNall, Wayne Gretzky og John Candy,"
og folk gik amok.
Danny så det og sagde:
"Se ham. Han er Johnny Toronto."
Han blev den fyr, han troede, han ville være,
og som vi alle drillede ham med.
Før var man på settene.
Man var med i filmen, man var med på holdet,
og pludselig steg det til et andet niveau.
Alt blev forstærket.
Til outside...
Der var flere mennesker, flere events.
Da Will Johnson...
Vi kom hinanden nær, og han stolede mere og mere på mig
som en, han kunne tale med,
og som aldrig ville svigte ham.
Han begyndte at dele meget om sine bekymringer om filmindustrien.
Han havde fokuseret på fodboldholdet,
og der var ingen projekter.
Men der var film til ham,
og han sagde altid: "Der er intet arbejde.
Vil de kunne lide mig? Vil de hyre mig?
Får jeg nogensinde et nyt job?"
Johns usikkerhed
trængte hele tiden igennem.
Jeg voksede op med en succesfuld skuespiller,
der havde klaret sig.
Og den store hemmelighed var,
at han ikke troede på sig selv.
Hvor menneskeligt er det ikke?
Så vi talte meget om hans mentale helbred
og presset på ham.
Han ville vide, hvor det kom fra.
Hvorfor nu? Hvorfor begyndte det i 1991? Der startede det vist.
Så han havde en aggressiv arbejdsmoral.
Mit liv gik ud på at vinde.
Og når éns liv handler om at vinde,
må man blive ved med at vinde.
Man bliver fanget i en evighedsmaskine
hvad Hollywood angår.
Så de sætter én i et hamsterhjul,
som man konstant skal løbe rundt i
i en uendelighed.
Man føler presset,
hvis man begynder at jonglere mere end én ting ad gangen.
Man kunne være på den røde løber
med en Oscar i hånden,
og man er på toppen,
og det første spørgsmål er: "Hvad er næste projekt?"
Hvis jeg giver dig navnet på den store kanon,
så er det bon voyage, Deano.
Permanent.
Som en kugle i hovedet. Forstået?
En mus imod en gorilla.
Bliver man i Hollywood længe nok,
bliver alle enten skøre eller røvhuller.
Eller de dør.
Vi var alle lidt bekymrede for Johns helbred.
Det lå i luften.
Han levede overdådigt,
så vi var bekymrede for ham.
En ven havde skrevet et brev til ham,
hvor han fortalte ham, at han var bekymret for hans vægt.
John tog hans navn ud af sit rolodex.
Nu var venskabet ovre.
Jeg husker, at John gik gennem læger som cigaretter.
Han fik en læge, og lægen sagde:
"Du skal tabe dig, stoppe med alkohol."
John ville ikke høre det pis.
Presser nogen dig om din vægt
og beder dig slanke dig?
- Er det en bekymring for dig? - Nej, ikke rigtigt.
Jeg tror, det generer andre mere end mig.
- Men generer det dig? - Det generer mig ikke...
Godt. Du nævnte det bare.
Måske generede det dig.
Det fortsatte, og det lægger pres på hjertet.
Det var bekymrende, for jeg købte altid tøj til ham.
Hver gang var det XXL.
Så XXXL og XXXXXL.
Det var hårdt.
"John, du ved, det ikke er godt."
Og længere herovre.
Han skulle instruere sin første film.
DON LAKE SKUESPILLER
Den hed Hostage for a Day.
Flyv med mig.
- Okay. - Tag den og juster den.
Jeg husker en aftenoptagelse tydeligt.
Han ville skrive scenen om.
"Skal vi skrive den om? Okay?"
Vi sad der i traileren, og vi fik manuskriptet,
og vi skrev hele scenen om.
"Men John, nu er der andre,
der skal castes."
"Vi skal smide..." "De klarer sig."
Værsgo!
Men man ville gøre det godt for John.
"Jeg vil gøre det godt for ham, for han elsker det."
Jeg vidste, hvor engageret han var,
og han omskrev alle scener.
Jeg tror, at presset fra det hele
blev for stort.
Han havde familie og børn.
Han havde det skidt med at efterlade sine børn alene på et filmset.
Det kæmpede han med.
- Hej far. - Hej.
Du har været med i så mange succesfulde film og et par fiaskoer.
Ja, en række kritikere har været efter mig, hvilket er fair.
- For hvad? - Normalt dårligt valg af materiale.
Eller: "Her er han igen, for mange film."
Fordi han allerede havde haft stor succes,
prøvede han at trække folk med.
Men man kan ikke trække folk så let.
Man tror, man gør tjenester.
Man kan ikke gøre tjenester for folk. Det er sjovt.
Jeg havde en periode, hvor jeg gjorde mange tjenester.
"Det kan jeg godt." "Kan du lige..." "Ja."
Man følger bare sit hjerte.
Jeg gjorde det af loyalitet og af venskab.
Du havde haft adskillige fiaskoer.
Ej.
- Har du set det? - Nej.
- Bortset fra... - Deprimerende.
Men resultatet er: "Alle lader til at elske ham."
Jeg har været med i nogle film, der ikke gik så godt.
Ikke fiaskoer.
- Har du dårlig dømmekraft eller... - Nej, jeg...
Man ender i en kommercialiseret verden,
og folk siger til én:
"Vi kan lave det her.
Vi kan lave en animeret optagelse."
John var typen, der sprang ud i det.
Om lidt på Camp Candy.
Radio Kandy med John Candy.
Jeg var uden for stadion, og der var tusindvis af fans,
og John må have stået der
i tre eller fire timer og skrevet autografer,
og så fløj han tværs over landet for at støtte alle andre fodboldhold.
Rejserne tog hårdt på ham, fordi der ikke var penge i det.
Man skulle dukke op og hilse.
Han behøvede det ikke,
men blev bedt om det og sagde ja.
Mange tak.
For en som John,
som jeg kun kendte én dag,
men han gav til alle,
og jeg så ham nyde det
i den glød, han udstrålede.
Han blev glad af at give så meget til alle.
Inklusive mig. Hvem er jeg?
Bare én, der hentede ham i lufthavnen.
Denne branche er meget usundt for behagesyge folk.
For er man behagesyg,
tager de, hvad du har, og beder om mere.
Der er ingen ende på det.
Som en bundløs kop kaffe.
Måske var behovet for at indtage så meget
for at undertrykke angst.
Angst. Hvad er det?
Hvis du spiser dine følelser hele livet,
drikker dine følelser, ryger dine nerver,
dukker det op på en eller anden måde,
og det er et alarmsystem.
Og det siger: "Der er noget galt her."
Hjernen var overbelastet.
Når han rejste i lufthavne, fik han angstanfald.
Vi steg af flyet, og der var en masse folk.
Han følte sig kvalt.
Det var, som om alt gik indad.
Det var svært at se, for man vidste ikke, hvad det var.
Men han blev ophidset.
"Okay, gør ikke far vred."
Vi gik fra den ene restaurant til den anden.
Og pludselig kiggede John sig omkring.
Man kunne se, at der var noget galt.
Han måtte sætte sig ned og få vejret og slappe af.
Han sagde vel ikke, hvad det handlede om?
- Det var bare... - Nej.
Og jeg spurgte aldrig.
Jeg ville ikke vide det.
Ingen havde terapeuter.
Måske ville én på Upper East Side i New York have en,
men ikke i Toronto.
John havde en god fornemmelse for andre og deres behov,
og han tænkte på andre.
Måske som en beskyttelse.
Men er det ikke også sundere
end bare at tænke på sig selv?
Han var fem, da hans far døde,
og så voksede han op med en masse mennesker,
som end ikke ville erkende det.
Ja, hold da kæft. Jeg ville også have angst.
Der er nogle ting, der bare er smertefulde.
Sådan er det. Det kan man ikke lave om.
Visse ting kan ikke stoppes.
John ringede og sagde: "Jeg bliver partner
med en af de mest ærlige mennesker i Hollywood, Bruce McNall."
MCNALL SKYLDIG I BEDRAGERI
Men til sidst kom Bruce McNall i fængsel for banksvindel.
Bruce erklærede sig skyldig, fordi han er skyldig.
Bruce ville sælge holdet,
og han var knust, fordi Bruce ikke selv ringede,
fordi Bruce altid havde lovet det.
Det bringer alle de tanker tilbage: "Det var min far. Han har svigtet mig."
Han blev såret. Dybt såret.
John var meget følsom.
Han så meget.
Han følte meget.
Han begyndte at have lammende kronisk angst.
Han havde det hele dagen.
Du bryder dig ikke om de her interviews.
Som du kan se, er jeg ikke så god til dem lige nu.
Jeg er lidt stiv.
Nogle dage var værre end andre.
Det holdt ham fra at sove.
Så han led virkelig og måtte finde ud af, hvad det handlede om,
og han ville ikke tage medicin.
Han ville forstå, hvad der skete med ham.
Kan du vise os dine mørkeste sider?
Er der ting ved dig, du ikke kan lide?
Det er pinligt. Skal jeg gå videre?
Ja, gå videre.
- Okay. - Næste, tak.
Han gik i terapi.
Han fortalte mig, hvad han lærte
om angst, og hvad der forårsager den.
Folk taler ikke om det.
Men mange lider af det.
Folk holdt deres terapi privat.
Nu taler mange om det.
Men jeg er beæret over at sige, at min far er grunden til min behandling.
Jeg har kunnet arbejde på mig selv,
fordi han gik i terapi.
Man ønsker bare for alle, man elsker,
at de kan acceptere sig selv,
og at den sorte sky
kan forsvinde.
Da jeg først mødte ham,
forelskede jeg mig i hans talent.
Det er sådan en ubesværet komik.
Det er så ægte, og det kommer fra et stort hjerte.
De lavede De red mod øst,
og han fik mig med, hvilket jeg var taknemmelig for.
Vi tog til Durango.
Han tog vare på sig selv
og havde en ernæringsekspert, der var med ham,
og jeg syntes, det var fedt.
Jeg ved ikke, hvorfor de tog til Durango.
Det var et frygteligt svært sted at optage.
Alle gik med maskingeværer,
fordi de beskyttede os.
John havde flere lag tøj på,
og det var varmt.
Det rammer én efter et stykke tid.
Når man kommer op på hesten, vil man ikke af hesten.
Der var mange folk og mange skud.
Det passede ikke til en komedie.
Komikken var lidt bred.
Den begyndte at blive tynd
og frustrerende.
Og jeg kan huske en morgen, hvor jeg gik til settet,
og han sagde: "Vent et øjeblik."
"Ja. Hvad så?"
Han sagde: "Jeg har et angstanfald."
"Vil du tilbage til traileren?"
"Nej. De må ikke vide, jeg er syg.
Jeg vil ikke være til gene.
Jeg vil undgå opmærksomheden."
Vi var langt væk. Han var ikke hos sin familie.
Og han var bange.
Vi havde lavet en film for flere år siden, og den havde han i tankerne.
Han ville sikre, at projektet blev godt.
Han vidste, at folk holdt øje.
Han ville ikke under et mikroskop,
for mod slutningen af hver produktion
blev der spekuleret i, om John ville klare det.
Den sidste dag var sent på dagen.
Man er træt, ikke? Man er smadret og vil hjem.
Og så er det sådan:
Sig til ham, at den er i kassen. Afsted med hestene.
Klokken var vist 02.30.
Han var helt alene i det store cowboyhus.
Og så hørte jeg, hvordan de fandt ham,
og det så ud, som om han havde sat sig på kanten af sengen
og åbnet Bibelen
og læste fra den og bare gik bort på sengen.
Men jeg husker, at jeg tænkte på,
hvordan han prøvede at finde hjem.
Jeg havde en drøm...
...før han døde.
Vi stod uden for en dør.
Mig, Jennifer og Christopher.
Og John var død i det andet værelse.
Ja, han var på vej væk.
En af Canadas mest berømte entertainere, John Candy, er død i en alder af 43 år.
Hollywood reagerer stadig.
John Candys pludselige død.
Venner og fans...
Medstifter af Torontos Second City-trup
og spillede derefter med i SCTV-serien.
og i mere end 30 film.
Før sin død gjorde John Candy et varigt indtryk,
især på folkene her i Durango, Mexico.
For under optagelserne
gav skuespilleren med et hjerte af guld
et stort bidrag til et af de lokale hospitaler
for byens trængende børn.
- Hvor meget gav han? - Det ved jeg ikke.
Han sagde ikke noget om det, men jeg ved, at han gav penge.
- Prøvede han at holde det hemmeligt? - Ja.
Når vi nu mindes John,
går det dybt ned,
for jeg skal tilbage, og jeg skal genopleve det.
Jeg må genoplive min egen forestilling
om, hvordan det var. Hvad jeg husker og ikke husker.
Så i det øjeblik, jeg hørte, at John var væk,
kørte jeg af vejen.
Jeg kørte lige ind i en have.
Jeg ramte næsten en statue og den lyserøde flamingo.
Så jeg slukkede for bilen
og sad der i chok.
Og så kom der en flod af minder,
om den smukke mand og hans talent og min tid med ham.
Jeg skulle jo se ham igen.
Det gjorde mig så trist.
"Ja, det bliver sjovt. Han vil se, at jeg er teenager nu."
Jeg så frem til sådan en dag.
Det blev revet væk.
Den periode er sløret.
Man bliver hvid og følelsesløs.
Min mor sagde, det var okay at græde.
Man skal blive ældre og opleve tab.
Man kan forstå livet,
og det skal et barn ikke gennemleve.
Men det sker for ofte for alt for mange.
Jeg er bare en, der har oplevet det og har levet med det hele mit liv.
Jeg drømte mere om ham end om mine forældre, efter de døde.
Og i en af mine første drømme om John
hang vi bare ud og lo og talte og lavede sketches.
Det var let og sjovt.
Og så sagde jeg noget i stil med...
"Hvorfor skulle du dø?"
Og han sagde: "Hvorfor nævner du det?"
Gud vor Fader, det er i tillidens ånd,
at vi giver dig vore bønner i dag.
Hør dem igennem Jesus Kristus, vor Herre.
Hvordan kan jeg stå her og tale om John Candy?
Jeg er et af de millioner af mennesker,
hvis liv blev berørt og beriget af John Candys liv.
Jeg ved, I alle har en historie.
I bad ham om hans autograf, og han stoppede for at spørge om jer.
Du var til audition på Second City, og John så dig og grinede.
Du fik ikke jobbet, men tænkte:
"Og hvad så? John Candy synes, jeg er sjov."
Du arbejdede på et Air Canada-fly, som John tog
mellem Toronto og LA,
og tiden fløj aldrig så hurtigt.
Du arbejdede hos slagteren, fiskebutikken, på markedet,
hvor John bestilte mad til venner,
og du tog dig god tid til at betjene ham,
men også for at holde lidt på ham.
Han lukkede din bar, og den var fuld,
for selvfølgelig ville ingen gå, før John Candy var taget hjem.
En festabe? Måske.
Eller måske fordi, du kunne bruge indtjeningen.
Jeg brugte mange arbejdstimer,
hundredvis af aftener og weekender med John i næsten ti år.
Så hvor er detaljerne fra de dage?
Når jeg tænker på John,
er det ikke detaljer.
Jeg tænker på John i det store billede.
Efter kirken skal vi til bisættelsen,
og jeg sidder i bilen med nogle andre kistebærere.
Og pludselig...
...kigger jeg ud ad vinduet og siger: "Venner,
hvor er trafikken?"
Åh gud!
De har lukket 405 til Johns begravelse,
og politiet gjorde sådan ved hver indgang.
Man er blevet stor, når de lukker motorveje for én.
Det er kun sket to gange før.
Én gang for paven, og den anden for præsidenten.
Glædelig thanksgiving.
Okay.
I Røvtur på 1. klasse,
til sidst i filmen...
Min karakter er klar til at give op.
Han tager hjem.
"Det har været skønt. Jeg lærte dig at kende, fantastisk."
Og jeg forlader ham og begynder at tænke:
"Det giver ingen mening, at han går tilbage til konen.
Det giver ingen mening."
Og jeg vender mig om og går tilbage.
Inviterer ham hjem.
John Candy ser én i øjnene
og er så nærværende,
at han får én til at føle,
at man er det mest fascinerende væsen på Jorden.
Han er så almindelig,
og vi elsker det, når et almindeligt menneske bliver stjerne,
fordi vi har investeret i ham.
Hvis han ikke havde sådan en livlig ånd,
havde man ikke savnet ham så meget.
Men han var så nærværende og så sød,
at hans død var en synd.
Der er heste i verden,
men man møder sjældent en enhjørning.
Men sådan var han.
Han var et unikt væsen,
der skar en silhuet ind i ens sjæl.
Du er en ret sjov fyr.
Tak.
Det er du også.
Det er en sød ting at sige. "Du er en sjov fyr."
Det er bedre end at være en idiot.
Det er bedre at være den sjove.
"Du er en røv." "Tak."
"Du er en sjov fyr." "Mange tak. Det sætter jeg pris på."
Jeg sagde, det er svært.
Det er svært at tale om Candy,
for bortset fra at sige, at der var en scene,
hvor han virkelig pressede citronen,
er der intet slemt at sige om ham.
Hvis det er det værste, der er sket ham...
Jeg har lyst til at sætte en ekstra gravsten på.
"Han pressede citronen i den scene."
Lad os ikke glemme det.
Alle elskede ham...
...men Sidney Pollack havde et øjeblik med ham.
I kommer tilbage.
Orange Whip? Orange Whip? Tre Orange Whips.
En af de mest talentfulde komikere.
Du må håbe, du ikke kyssede mig i røven.
Jeg siger det bare.
Hvorfor ikke?
Giver du mig et sugemærke,
får du et brev fra min advokat.
Hvor er det kørekort?
Ikke der.
Nej, flere kontanter.
Hvad er det ved siden af den foldede 10 dollars-seddel?
Et kørekort.
Er du okay, Bill? Jeg ved, retssagen bekymrer dig.
- Sig bare til. - Godt, Bill.
Lincoln, Chicagos største hjemmeshoppingtjeneste,
køber store mængder fra Amerikas fineste tæppefabrikker.
Det bedste menneske, jeg nogensinde har mødt, er John Candy.
Han var min engel.
Han påvirkede mit liv.
Men meget snart vil John Candy
spille alle de store roller som Charles Lawton.
Han er en fantastisk skuespiller.
- Du lytter til mor. - Jeg lytter.
Vi udveksler gaver, og så sidder vi og læser historier.
Udveksler I sokker?
Gør I det til jul?
- Vi giver sokker. - Gør I?
Ja, det gør mændene.
De mandlige familiemedlemmer giver hinanden sokker.
Det har jeg aldrig hørt om.
- Det troede jeg, alle gjorde? - Hvad?
Man tager bare sokkerne af og giver dem til sidemanden.
Eller din onkel, din fætter, hvem som helst.
Er det planlagt?
Ja. Hver jul.
Som det første, når man står op.
Vil du såre mig?
Gør det bare, hvis du får det bedre.
Jeg er et let mål.
Og for første gang i lang tid kan jeg lide mig selv.
Min kone kan lide mig.
Mine kunder kan lide mig, for jeg er den ægte vare.
Det, du ser, er det, du får.
- Vi ses senere. - Okay.
Farvel.
Der er den.
Tekster af: Christian Vinther
Kreativ supervisor Sidsel Seeberg