Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Vigyázzon! Óvatosan ezzel az izével!
Köszönöm.
Nem is tudom, mit jelent a „sebezhetőség”.
Tényleg nem.
Nem tudom igazán, mi volt a jó Candyben,
és mi volt a rossz.
Nem igazán tudom, mi volt a helyzet vele.
De a barátom volt,
és amikor meglátom az arcát...
SZÍNÉSZ, THE SECOND CITY
...nem sírok, de az arca láttán...
Nagyon hiányzik.
Nagyon sok időt töltöttünk együtt,
aztán mindenki ment a saját útján...
Mindketten kialakítottunk a saját kis helyünket a világban,
aztán egyszer csak elment. Nincs többé.
Gyorsan történt minden.
Okos volt, és...
Szerette a zenét és jó volt az emberekhez.
Sokat elárul valakiről, ahogy a pincérekkel bánik.
Mindig kedves volt mindenkivel.
Hiszen mi is éheztünk.
Hát, tudja...
Bárcsak tudnék róla több rossz dolgot mondani!
Ez van, amikor az ember Johnról beszél.
Nem tudunk rosszat felidézni vele kapcsolatban,
ezért remélem, ebben a filmben
megszólalnak olyanok, akik tudnak róla egyet s mást. Mert...
Egyszer szerepeltem egy darabban, olvasópróbánk volt...
Mégis tudok rosszat mondani. Örülök, hogy eszembe jutott.
Szia, apu!
Szia, Jennifer, hogy vagy?
- Jól. - Látsz a képen?
- Igen. - Oké.
1994. MÁRCIUS 18.
SZENT BAZIL KATOLIKUS PLÉBÁNIA
Hinni fogok a történetedben Amit elmondtál
Bátor és magányos egy madár repül
És újra elrepül
Sosem hal meg
Egyedül, nem félve
Hallom, ahogy énekelnek a madarak
A dicsőség ígéretével
Történeted hoz
Úgy mondom el, ahogy ő akarta volna.
Amikor ilyen megtiszteltetés ér,
felállsz, kilépsz a közönség elé
és nem sírsz,
hanem tisztán és határozottan
mondod el mindazt amit a szíved diktál,
a lehető legnagyobb tisztelettel,
kollégaként,
kreatív alkotótársként és kanadaiként
aki úgy szerette ezt a fiút a Donlandsről,
mintha testvérek lettünk volna.
Először tisztelgünk egy hazafi előtt, aki a szívén viselte
az északiak ügyét.
És aki nyitott volt az amerikaiak felé is,
és cserébe őt is befogadták.
Ahogy mindenki más, ők is rájöttek végül,
milyen pótolhatatlan érték volt.
Ma nem egy jelentéktelen életre emlékezünk.
Olyan teljes életet élt, amilyet ember csak élhet.
Öröm, túlcsorduló érzelmek,
mindent elsöprő indulat, és egy csipetnyi lugosis őrület,
a fordított vámpírfogait is beleértve.
Egy szelíd óriás, egy aranyszívű ember.
Lenyűgöző arcvonás, átható tekintet, méltóságteljes kiállás.
Senkit ne tévesszen meg az,
amit a felszínes szemlélők pocaknak hívtak.
Sokan emlékeznek még arra a kézfogásra
és az acélos alkarjára.
A lába fürge volt és könnyed.
Ha provokáltad, úgy repített odébb, mint valami játékot.
Van egy szó, amit manapság alig használunk.
Jól illik John Candyre.
„Termetes.”
Termetes ember volt.
John Franklin Candy, odaadó fiú, testvér,
ministráns, diák, kereskedő,
színpadi, rádiós és tévés író és előadóművész,
a humor világszerte ismert nagykövete,
komikus és drámai színész,
nemzetközi mozifilmsztár,
rendező, üzletember,
ínyenc, ütőhangszeres,
adományozó,
férj, apa,
és a legkedvesebb, legnagylelkűbb ember, akit valaha ismertem.
Az első pillanattól fogva imádtam
a kifogástalan öltönyében,
és mindig szeretni fogom.
JOHN CANDY: TÖKRE BÍROM MAGAM
VÉGE JÖNNEK A HÍREK
Jönnek a hírek!
Oké, állj! Mindjárt újravesszük!
Ez nem volt semmi. Jót tett a történetnek.
Ennyi. Mit szóltok, fiúk?
Átkozottul jó dokumentumfilm, ha szabad így mondanom.
Csak egyvalami zavar.
Mi van a férfival?
Mit tudunk róla? A motivációiról?
Miért tette? Honnan jött? Hol született?
Tényleg, hol született?
Menjetek a Jupiterre, a Vénuszra, a Plútóra!
Kell a sztori! A lényeg,
hogy leüljön, és meglássa,
mi többet tudunk, mint amennyit ő saját magáról.
Ez tetszik.
Öt perc.
Mr. Candy!
- Ez az első produkciója? - Igen.
Ez az első produkcióm, igen.
Reméljük, jól sikerül.
Kicsit idegesek vagyunk, és mindenki feszült,
de annyit próbáltunk, amennyit lehetett,
meglátjuk, mi lesz.
Oké. Christopher!
Christopher, milyen a zsúr?
Jó. Mennem kell pizzát enni.
Oké.
Gyakran felteszik a kérdést:
„Melyik volt apád kedvenc karaktere?”
Köszönj apának! Szia!
Én igazából apa nélkül nőttem fel.
Egy kicsit olyan érzés,
mintha nyomoznom kellene apám után.
Hátralépek és végignézem,
ki volt, kit ismert,
és hogy miket éltem át vele.
Amikor közelítek...
Akkor ezt állítsd be!
De ronda a szakállad!
Így kell ráközelíteni.
Megnézhetem?
Most tökéletes vagy. Tiszta a kép.
Most állítsd be! Látod?
Ha a könnyedebb felét nézzük, jó fej volt.
Szerintem apám mindig is egy nagy gyerek volt,
így könnyen tudott gyerekként viselkedni velem.
Szia, apu!
Videózhatok?
Mindenki vágyik a sikerre.
Itt van Nagy John!
Ez sok munkával jár.
Ha koncentrálsz, szemellenződ van.
JENNIFER CANDY JOHN LÁNYA
Mást nem is látsz,
és megfeledkezel a többiekről,
vagy saját magadról is.
- Szia, Jennifer! - Gyere ide!
Tudta, hogy az a legfontosabb, hogy odategye magát,
gondoskodjon a csapatáról
és a családjáról.
Apa ezt tette. Mindenkiről gondoskodott.
Sok területre hatással volt,
és azt hiszem, ezzel maradandót alkotott.
HAMBURGER KRUMPLI
Hány évesen nevettetett meg
valakit először?
Fiatalon, azt hiszem.
Mint a legtöbb gyerek, én is sokat bolondoztam.
Sokat játszottam.
Élénk volt a fantáziám.
Állandóan szerepjátékokat játszottunk,
és előadásokat tartottunk a garázsban vagy a pincében.
Apám halloweenkor született a kanadai Newmarketben,
Torontótól egy kicsit északra.
Csak egy évig éltek ott, aztán beköltöztek a városba, East Yorkba,
a testvérével, Jimmel és az anyukájával, Vannel.
EVANGELINE CANDY JOHN ÉDESANYJA
A nagyapámat Sidneynek hívták.
Sid szolgált a kanadai hadseregben. Őrmester volt, II. világháborús veterán.
Egy súlyos szívroham vitte el...
JOHN UNOKATESTVÉRE
...1955-ben, John ötödik születésnapján.
A nagyapám 35 évesen hunyt el,
hihetetlenül fiatalon.
Sosem beszéltek róla.
Apám ötéves volt, még csak kisgyerek.
Van egy törés, ami akkor keletkezik,
amikor egy gyereket korán ér veszteség.
Nem tudnak kezelni egy ekkora traumát.
Tehát apám ötévesen elveszítette az apját,
de erről senki sem akart beszélni,
csak megünnepelték a születésnapját.
Nem tudta, mihez kezdjen ezzel, és úgy nőtt fel, hogy segítséget kért ez ügyben.
John átvette a családfő szerepét.
Ő volt az a gyerek, aki mindenkinek a kedvében járt.
ROSE CANDY JOHN FELESÉGE
Felnőttkorában is. Megmaradt ez a szokása.
Nagyon ritkán beszélt róla.
Az, hogy az ő születése
összefonódott az apja halálával,
zavaros volt.
Van továbbvitte őt, John is, Jim is.
Az emléke örökké élt.
Aztán beköltöztek a nagyszüleim házába, az alagsorba.
Ők bunkernek nevezték.
Beköltöztek a házba,
ami a dédnagyanyámé volt.
Az volt számukra a menedék. Otthonra volt szükségük.
A nagyanyám a nővérével, Fran nénivel élt.
Apám és a testvére a földszinten laktak,
a többiek az emeleten.
Tele volt a ház, mint a déli busz.
A ház nyitva állt,
szerintem ez alapozta meg Johnban
a nyitottságot az emberek felé.
Imádta a családját. Sokat nevettek.
Mindig nevettek.
Bárki betérhetett oda, éjjel-nappal.
Mindig volt mit enni. A nagyi főzött, és noszogatott, hogy együnk,
de aztán azt hajtogatta, hogy elhízunk.
Mi meg: „Oké, nagyi, köszi.”
Beszéltünk pár emberrel,
akik ismerték tinédzserként.
Azt mondták, két lábbal a földön járt,
és mindig megbízható barát volt.
A sztárság megváltoztatta?
Nagyon remélem, hogy nem.
Hűséges típus vagyok. Akár egy kutya.
Csak akkor megyek el, ha jól megvernek.
Az én John Candym és a maguk John Candyje teljesen más.
Eleinte félénk, introvertált volt.
PAT KELLY JOHN BARÁTJA
Hihetetlen, tudom.
Nem volt egyből a társaság középpontja.
Volt egy dobfelszerelése a pincében.
Egy hatalmas lemezgyűjteménye,
ami ábécésorrendbe volt rendezve.
John és Jim kabarélemezeket vettek.
De mi főleg
a Firesign Theatre nevű csoportot hallgattuk.
Volt egy rádióműsoruk a '60-as évek közepén.
Jó szkeccseket csináltak.
TERRY ENRIGHT JOHN BARÁTJA
Folyton azt hallgattuk.
Van valami nálatok?
Jaj, dehogy! A nép kezében van minden.
- Igen. - Nem, haver, érted, van valami pörgetőd?
Filmrajongó volt, és a Donlandsen is volt mozi.
ENNIO GREGORIS BARÁT
Folyton azoktól a filmekről vagy a szereplőkről beszélt,
amiket látott.
Sosem lehet elég nagy egy autó.
Imádta. A Stant és Pant,
a Bolond, bolond világot,
a film noirt, a filmek nagy rajongója volt.
Áradozott Humphrey Bogartról.
Jól nézel ki, kölyök.
Tudta, hogy ő is olyan akar lenni.
Mint Jackie Gleason.
Nagyon élveztem a drámaszakot.
Akkor még nem sejtettem, mi lesz ebből.
A '60-as évek közepén jártunk, nem tudtam, mi legyen.
Mivel foglalkozzam? Amúgy is viharos időszak volt.
Sok mindent kipróbáltam, de mindig visszatértem a színészethez.
Én mindig is úgy gondoltam,
hogy az ő világa és az élete
olyan volt, mint a filmekben.
Álmodozó volt.
Mikor bontakozott ki John Candy vicces oldala?
Középiskolában.
Ez inkább egy önvédelmi mechanizmus volt.
Nem voltam jó tanuló.
Talán még mindig sokkhatás alatt voltam
a sok tragédia miatt, amivel szembe kellett néznünk.
JOHN F. CANDY A NEIL MCNEIL MAGÁNISKOLA TANULÓJA
Az iskola egy menekülőút volt.
Katolikus gimnázium volt.
Én lázadó katolikusként nőttem fel.
Ő simán csak katolikus volt.
A tanárok papok voltak.
Nem voltak nők. Olyan volt, mint a seregben.
Eleinte ijesztő volt,
de másodikban történt valami a nyáron.
Egy kicsit megnyílt.
Nagy darab srác volt, de tele volt energiával.
Nyughatatlan volt.
Csinálni akart valamit. „Próbáljuk ki!”
Egyre népszerűbb lett.
DIÁKÖNKORMÁNYZAT
Egy torontói fiú számára a sport kötelező volt.
Vagy a hoki, vagy a foci.
VÉGZŐS FUTBALLISTÁK
A focit jobban szerette a hokinál.
Szerintem gyerekként focista szeretett volna lenni.
JOHN CANDY „RÓZSASZÍN PÁRDUC”
A gimnáziumban addig sportolt, míg szét nem ment a térde.
Eltávolították a térdkalácsát, amit végül nem pótoltak.
A bal lábán nem volt térdkalács.
Ez összetörte lelkileg,
és ki kellett találnia, mit akar csinálni.
A diáktüntetések a tavalyiakhoz hasonlóan zajlanak,
csak most „Nixon” áll a táblákon „Johnson” helyett.
17-18 éves korában javában zajlott a vietnámi háború.
Be akart lépni az amerikai hadseregbe.
Nem tudom, mi volt akkoriban a korhatár,
de a kanadai kormány nem akarta engedélyezni,
mégis sokan bevonultak.
Ő is ezt akarta.
Őrültnek tartottuk,
de ő is a részese akart lenni a háborúnak,
hogy megóvja a világot.
Én is megdöbbentem.
Gondolom, azt akarta, hogy legyen egy célja.
Párszor elment Buffalóba az alkalmassági vizsgálatok miatt.
De kiderült, hogy a térdsérülése miatt
nem sorozzák be.
Szerintem apám hétköznapisága a neveltetéséből fakadt.
Megértette a munkások helyzetét.
Johnnak tizenéves korában is sokféle munkája volt.
Minden pillanatot különlegessé kell tenni
Készülni kell a karácsonyra
Az Eaton népszerű volt.
Az Eaton Center egy nagy áruház Kanadában.
Fran ott dolgozott. A játékrészlegen.
Johnt a sportszer részlegre vették fel.
Apa, Tom és Rita Davidsonnal dolgozott ott.
Felvettek az Eaton áruházba, a sportszer részlegre.
TOM DAVIDSON JOHN BARÁTJA
Azonnal összebarátkoztunk.
Anyám is ott dolgozott.
Tom jó barátja lett apának, Rita pedig anyának.
Együtt jártunk kávézni.
JOHN BARÁTJA
Emlékszem, egyszer elsétáltunk mellettük,
ő pedig próbálta meglesni Johnt.
Leszerveztek a szüleimnek egy vakrandit.
Hová vitte legelőször randevúra a nejét?
Azt hiszem, először egy moziban randiztunk.
Nem jöttünk ki jól az első randin.
Ráadásul vakrandi volt.
Szerintem elsőre nem volt meg a kémia.
De elhatároztam, hogy megmutatom neki, hogy engem muszáj kedvelnie.
Nagyon kedves és figyelmes volt.
Éreztem rajta egyfajta sebezhetőséget.
Vicces volt, és gyönyörű volt a hangja.
Volt benne valami különleges.
Kedves volt.
Az életcéljára koncentrált,
és azt mondta: „Ha barátnőm lesz,
egy rendes állást kell szereznem.”
Megkérdezte tőlem, színész legyen-e, vagy maradjon-e a szakmában.
Én azt mondtam, maradjon a szakmában.
Céges juttatásként kapott egy autót,
és rendes fizetést.
Ezt miért hagyná ott valaki a színészi munkáért?
Felvett egy öltönyt, és megkérdezte, mit gondolok.
Azt mondtam: „Ha te ezt akarod, én nem bánom.”
De féltettem őt, mert...
John kreatív ember volt. Igazi őserő volt benne.
Szerette a színművészetet, és nagyon jó is volt benne.
Stand-uppal és improvizációval is foglalkozott.
Improvizációra született.
Képes volt spontán lángra lobbanni.
Úgy tűnt, nem fél a kudarctól.
Nem igazán ismerte a határait.
Ki akarta próbálni.
Jólesett, amikor Catherine McCartney azt mondta, jó színész lenne.
Épp az Eatonból sétáltunk egy étterembe.
Az ügynök felfigyelt rá, ránézett, és azt mondta:
„Sikeres lenne a szakmában.”
Amikor legelőször beszéltünk...
TEHETSÉGKUTATÓ ÜGYNÖK
...azt mondta: „focista akarok lenni,
de színész is.”
Így kezdődött minden.
Akár felhős
Akár tiszta az ég
Vagy a villámot hallod vagy a szelet
A gyermekszínházban megismerte Dan Aykroydot és Valri Bromfieldet.
Mondtam is neki: „Gyermekszínész leszel? Oké.”
Most érkeztem meg Ottavából Valri Bromfielddel,
egy régi színésztársammal.
Egy gyerekdarabban szerepelt
a YPT-vel vagy valamelyik társulattal,
és a Bala Bayhez is felmentek,
turnéztak, mókusnak öltöztek be, meg ilyenek.
Azt mondta, találkozott valakivel, aki...
pont olyan volt mint mi. Teljesen olyan.
Megállt egy barna, négyajtós Pontiac Laurentian,
és kiszállt belőle egy csodás férfi.
Tökéletesen passzolt a kocsihoz.
Egy igazi úriember volt...
THE SECOND CITY TAGJA
...igazi kanadai!
Mondtam: „Itt nem parkolhat.”
Mire ő: „Miért nem?” „Mert megbüntetem.”
„Ott parkolok, ahol akarok.”
Azt kérdeztem: „Maga orvos?” Mire ő: „Néha.”
Így indítottunk.
Egyből jól kijöttünk egymással.
Szerethető fickó volt.
Ha megláttuk az arcát...
SZÍNÉSZ, SCTV
...már mosolyogtunk.
A Godspell alatt találkoztunk. Azonnal megkedveltük.
A Godspell még a Second City előtt volt.
Gilda Radner,
Andrea Martin, Victor Garber, Paul Shaffer, Eugene Levy.
John mondogatta, hogy gyűlöli a Godspellt,
mert megunta, hogy folyton arról beszélünk.
SZÍNÉSZ, SCTV
A Godspell hatalmas siker volt Torontóban, 1972-ben.
Remek volt!
SZÍNÉSZ, SCTV
A munka miatt élveztük a munkát.
1972-ben a híres chicagói Second City Vígjátékszínház
Torontóban tartott meghallgatásokat.
Torontóban jelentős kulturális élet volt,
így volt lehetőségünk kibontakozni.
Fejleszthettük a tehetségünket...
SZÍNÉSZ, SCTV
...egy biztonságos közeg volt,
tele barátokkal
és hasonló gondolkodásúakkal, akikkel egyáltalán nem versengtünk,
így mindenkinek fejlődött a személyisége és a tudása.
Ez hatalmas lehetőséget adott Johnnak is.
Danny bekerült a Second Citybe,
és Valri Bromfielddel rábeszélték Johnt a meghallgatásra,
hiszen tökéletes jelölt volt a Second Citybe.
Rászedtek, mert ők már bekerültek a Second Citybe.
Azt mondták: „Gyere! Csatlakozz!
Imádnának téged, vicces vagy.”
Mire én: „Dehogy! Hülyéskedem veletek, de nekem ez nem megy.”
Danny azt mondta, ők mindenképpen mennek. Ebédeljünk együtt.
Odamentem, vártam rájuk.
Mindenkin csak ámultam. Mindenki ott volt a Godspellből,
és hallottam, hogy bemondják a nevemet.
Mire Valri: „Menj! Te jössz! Felírtunk.”
Mondtam nekik, hogy ezért ki fogom őket nyírni.
John meghallgatásán a partnerének be nem állt a szája.
SZÍNÉSZ, SCTV
John csak figyelt.
Itta minden szavát. Bólogatott. Egyetértett.
És végül ezért kapta meg a munkát.
Egyből feltűnt Johnban,
hogy nincs önbizalma...
A SECOND CITY ALAPÍTÓJA
...és szinte eltűnt a színpadon.
A háttérbe vonult,
amikor improvizáció volt.
Sok tehetséges, művelt humorista vette körül.
Folyamatosan megkérdőjelezte...
Nem érezte, hogy ő is
olyan vicces és tehetséges volna, mint ők.
Ugyanakkor kezdtünk, és mi voltunk a legrosszabbak.
Elkezdtünk egy műsort, és megkaptuk a feladatokat.
Improvizálni kellett,
de senki sem akart velünk dolgozni, mert nem tudtuk, mit csinálunk.
Ezért egymással játszottunk.
Nagyon magabiztosak voltunk.
Ma nem is értik, milyen pocséknak kell lenni ahhoz,
hogy maximalistává válj.
Tisztában kell lenni azzal, hogy nem vagyunk jók.
Semmi más nem motivál jobban a fejlődésre.
Érdekes volt látni John színpadi fejlődését
egyre nagyobb lett az önbizalma.
Nagyon tehetséges és erős volt...
SZÍNÉSZ, SCTV
...de nem zavarba ejtően.
Bár John egymástól merőben eltérő figurákat játszott,
akkor is ott volt mögötte.
Annyira életteli és látványos volt a munkája,
látszódott, hogy fejlődnek a karakterei.
Könnyed volt az egész.
Minden, amit mondott, zseniális vagy őszinte volt.
Nem mindig a poén volt a lényeg.
Nem az volt a siker titka a Second Cityben.
SECOND CITY CHICAGÓBÓL
A Second City 1959-ben alapult.
A Chicagói Egyetemnek nem volt saját színháza,
ezért létrehoztak egyet.
Elaine May, Mike Nichols,
Severin Darden, Del Clos, Bernie Sahlins...
- Harry Truman. - Harry Truman is benne volt.
Volt, aki szerint ön volt a következő Harry Truman?
Egy darabig így volt.
- Ez volt az én keresztem. - Igen.
A KANADAI FEJEZET
A Second City volt a hab a tortán.
Több szempontból is fejlődtem ott.
Még tanulgattam a szakmát, amit akkor még nem értettem teljesen.
Csak most fogom fel, mi mindent tanultam.
Vicces volt.
Remekül ment neki az improvizáció,
és nagyon jó ember volt.
Nemcsak a szerepben figyelt a partnerére,
hanem civilként is
gondoskodott róla.
Beugrott a beceneve. Johnny Toronto.
Johnny Toronto.
John egója miatt ragadt rá ez a név.
„Egy nap enyém lesz a város.”
„Akármit el tudok intézni.
„Hallgassatok rám! Mindenre tudom a választ.”
Hogy ez honnan jött?
Nem tudom. Elkezdték Johnny Torontónak hívni.
Tudja, hányan akartak Johnny Torontók lenni?
Rengetegen.
Néha mindannyian egy kicsivel többet ittunk a kelleténél.
És néha a dolog tettlegességig fajult.
John megragadott.
Magához ölelt,
és úgy dobált, mint egy rongybabát.
Megragadta a bicepszed, megcsípett,
és a csontig benyomta a húsodat.
Azt gondoltuk, hogy Johnból sztár lesz,
mert úgy nézett ki és úgy is viselkedett.
Akkor is limuzinnal járt, amikor nem volt pénze.
Azt mondta: „Ez vagyok én, tartsátok a lépést!”
Sokszor Johnnynál kötöttem ki,
A lábtartós karosszékében ült
egy Rothmansszel, amit mi elegáns ciginek tartottunk.
Leadták a Lincoln Szőnyegtisztító hirdetését.
„Három szoba, 199 dollár.”
John kihívta a Lincoln Szőnyegtisztítót.
Mint kiderült, ha egyszer beengeded őket,
a 199 dollár csak a beugró.
Végül 1200 dollárt kértek el, és neki nem volt pénze.
A szőnyege limezöld volt, biztos kiárusításon vette,
és voltak hozzáillő arany függönyei is.
Ahogy visszaült a székébe a cigijével, azt mondta:
„Nézd csak meg, mit hoztam itt össze!”
Csodás volt, hogy minden közös vacsora végén
John fizette a számlát,
pedig ugyanannyit keresett, mint mi.
Johnnak a jelleméhez tartozott, hogy mindig ő fizetett.
És mire feleszméltünk, már együtt dolgoztunk az SCTV- n.
Volt egyszer hat ember, akik szerettek tévét nézni,
de nem tetszett nekik, amit láttak.
Ezért úgy döntöttek, ezt nem hagyják annyiban.
Ősz volt.
Turnéztam a Great Lakes Shakespeare Fesztiválon.
Valamiért a helyi tévécsatorna...
SZÍNÉSZ
...átvett tévéműsorokat sugárzott délután öt és hét között.
Akkor láttam meg ezt.
Olyan volt,
mint a Leave It to Beaver műsor.
Ez a Leave It to Beaver 25. évfordulós partija.
Szerencsém volt, az SCTV egyik epizódjába futotta bele,
John Candy volt Beaver.
Flaherty Ward Cleavert,
Catherine O'Hara pedig June-t alakította.
Eugene Levy volt a testvére, Wally.
Nem tudtam, mit látok,
de szenzációs volt.
- Szia! - Szia, Eddie!
Hallom, a nejednek viszonya van Fred Rutherforddal.
Üdv, Mrs. Cleaver!
Épp most mondtam a fiúknak,
hogy maga egyre fiatalabb.
Köszönöm, Eddie.
Ezt Mr. Cleavernek hoztam.
Nem volt jól, mikor legutóbb láttam.
- Jobban van már? - Biztosan.
Köszönöm a kérdésed.
- Gyere ebédelni, Beaver! - Oké.
Akkor láttam először. Éreztem, hogy különleges.
Ez a kifinomult, nagydarab fickó,
Jerry Mathersnek öltözve, azt mondta: „Nem is tudom, Wally.”
Eddie Haskell nagyon feldühít.
- Miért nem ölöd meg? - Nem.
Börtönbe is kerülhetek. Amúgy is illegális.
De Beaver, senki nem tudná meg, hogy te voltál.
Nem is tudom, Whitey. Fegyverem sincs.
Ugyan már, Beaver!
Ha valaki humoristának készül, ez pont az...
Mi van, berezeltél?
...amit viccesnek talál,
de nem nevet rajta, csak. azt mondja: „Ez vicces.”
Csináljuk meg!
Üdv, Gil Fisher vagyok, horgász és zenész.
A színészkedésben az a titkom, hogy nagyon jól tettetek dolgokat.
Éppen
a Second Cityben játszottunk,
amikor felkértek egy tévéműsorra.
Haroldot választották vezető írónak.
VEZETŐ ÍRÓ, SZÍNÉSZ
Mi voltunk az SNL fapados változata.
Nem voltak szponzoraink, nem mondták meg, mit csináljunk.
Olyan volt, mintha elszabadultak volna egy tévéstúdióban.
Nem tudtuk, mikor megy a műsor, nem tudtunk aktuális anyagot készíteni.
Képzeletünk legsötétebb bugyraiba nyúltunk.
VICCES FICKÓK FIGYELEM
John extrovertált volt,
nagy igénye volt a kapcsolódásra.
Helló, Mr. Mambo vagyok.
Ha a Monthy Pytonra, vagy a Second Cityre gondolunk...
SZÍNÉSZ
...ő volt az egyik legjobb előadó.
John nem tudta leplezni a termetét, amikor Julia Childot
vagy Pavarottit alakította.
Ilyesmit akkoriban legfeljebb Jackie Gleasonnál
vagy Lou Costellónál láthatott az ember.
Szinte elvárás volt, hogy egy ilyen alkatú ember tréfát űzzön a termetéből.
Ő nem tette.
Bruno!
Ő és Eugene, dr. Tongue és Bruno.
A 3D-S STEWARDESSEK HÁZA
Ez a legjobb.
Olyan horrorfilmek voltak, amelyek nem is bizonyultak ijesztőnek,
mindegyik a 3D-hatásra épített.
Az ötlet, hogy fillérekből hozzanak létre egy olcsó 3D-hatást,
önmagában is mulatságos volt.
Így van. Miért várnánk órákig, hogy a martini hatni kezdjen,
ha egy lendületes húzással a társaság középpontjává válhat az ember?
Mambózzunk!
Fogékony korban voltam.
Rajongtam a humorért, és akkor megjelent John Candy.
HUMORISTA, PODCAST-MŰSORVEZETŐ
Nem értettem, ki ez a pasas.
Részegnek nevezel?
Én szereztem a melót!
Különösen szerettem Johnban a váratlan,
rajzfilmszerű mozdulatait.
- Igen, tudod... - Leszbikusok?
Jó értelemben mondom. Igen.
Nincsenek levelek.
Egy pillanat alatt átváltott a gyermeki kedélyességből atyáskodó hangvételbe.
„Miről beszélsz?” Kész őrület volt.
FŐSZEREPBEN: JOHNNY LARUE
Gyáva nyúl!
A Yellowbelly egyik jelenetében szerepelt.
Egy tévéműsort reklámozott,
ami egy gyáva katonáról szól a vadnyugaton.
Ez igazi, mindent felforgató robbanásként hatott.
A polgárháború idején az árulása miatt
Észak és Dél egyaránt kiközösítette,
ő a leggyávább férfi a vadnyugaton.
Ő Yellowbelly.
Ott állt, reszketett és félt.
Egy nő és a fia elsétál mellette.
A fia megkérdezi: „Ő Yellowbelly?”
Az anyja csendre inti.
Anya, ő Yellowbelly!
Erre Yellowbelly megfordul, és hátba lövi őket.
Ne feledjük, mindez 1980-ban történt!
Ilyet nem pipált senki.
Lelőtted a gyerekemet!
Te gyáva nyúl!
Segítség!
Az a gyáva...
Ez teljesen sokkolt.
Létezik olyan jelenet,
ahol valaki hátba lő egy anyát és a gyerekét,
miközben a háttérben vidám zene szól?
Üdv, Yosh Schmenge vagyok.
Én pedig Stan Schmenge.
Mi vagyunk a boldog vándorok.
Schmengeként
amint felvette a jelmezt, eggyé vált karakterrel.
lyen ajánlatot csak egy igazi Schmenge adhat.
Csak...
Ha megvan a bizalom és az összeszokottság,
amikor jól érzitek magatokat egymás mellett,
akkor páratlan összhang alakul ki.
De az első évadban
John nagyon ideges lett.
Azon ment a vita,
ki írjon, és ki ne.
Színészként és íróként fizettek nekünk.
De Johnnak csak a szereplésért fizettek.
Nem örült neki.
John aztán meglátott egy csekket,
és felmerült benne, hogy ő miért kap kevesebbet.
Ott kezdődött a valódi törés.
Az efféle sérelmeket sosem engedte el.
Munkálkodott benne.
John sokáig magában tudta hordozni ezeket a sérelmeket.
A pályafutása során ezernyi ilyen sérelem gyűlt össze.
Jim azt hiszem, a Second Cityn dolgozott.
John szerezte neki a munkát.
A stáb tagja volt, John testvéreként háttéremberként dolgozott.
Jim az öltözőben kapott szívrohamot,
ez John számára rendkívül megterhelő volt.
Érti?
Jim nem vigyázott magára.
Ez nagyon megrázta apámat.
Megrémítette, félt, hogy újra megtörténik.
Jól volt. Jim jól volt,
de kocsival bementünk a kórházba.
John ráparancsolt, hogy maradjon ott, nagyon dühös volt.
Aztán visszajött.
A stúdióban volt egy tiki bár.
John a bárban ült, ivott és cigarettázott.
Azt mondta: „Ismered a testvéremet, nem tud vigyázni magára.”
Ez jól mutatta John ellentmondásos természetét.
Ő volt saját maga legnagyobb kritikusa.
Ezért amikor kudarc érte,
az teljesen lesújtotta.
Az SCTV 1976-ban indult.
Három évvel később kifulladt anyagilag.
Átvett műsorként sugározták,
aztán leállt az egész.
Aztán egy évvel később újraindult Edmontonban.
Félórás műsorokkal kezdték,
majd '81-re 90 perces lett az adás,
és hatalmas sikert aratott.
SECOND CITY-LÁZ
John kellett ahhoz, hogy a bukásra ítélt produkcióból...
AZ ÉN MONCTONOM
...egy sikeres és szórakoztató dolog szülessen.
Korszakos pillanat volt.
Második családként indult, de idővel
fontosabb lett számára, mint az igazi.
Ő lett a családom.
Odavolt érte. Neki is nagyon nehéz volt elengednie,
érzelmileg teljesen a hatása alatt állt.
De tudta, hogy tovább kell lépnie.
És jöttek a filmek.
John első nagy filmje az 1941 volt.
Javában ment az SCTV, amikor Spielberg kinézte magának.
Épp befejeztük az SCTV évadának írását,
egy nagy bulit csaptunk.
Odajöttek hozzám, hogy itt van Spielberg.
„Találkozni akar veled.”
Azt hittem, vicc. Odamentem, és ott volt.
Sok ember vette körül.
Azt mondta, tetszik neki a munkám. És meg csak hüledeztem.
Azt mondta, szeretné, ha szerepelnék az 1941-ben.
Azt mondta, van egy szerep, ami illene rám.
Én megköszöntem.
Egy buli volt, mindenki ivott,
szóval csak megköszöntem.
Megköszöntem, hogy nézi az SCTV-t.
Azt mondta: „Nagyon kellesz a filmhez.”
Pusztítsuk el ezt az ételt, mielőtt más asztalára kerül!
Istenem!
- Helló, John! - Itt a kandi kamera.
- Hogy vagy? - Jól.
John azt mondta, mindenkit bejuttat a filmbe.
Mintha bűntudata lett volna.
Ő volt az egyetlen, akit egy amerikai film kapcsán megkerestek.
Semmi baj, John.
Látta az 1941 című filmet?
Igen.
- Tetszett önnek? - Egyes részei.
Katonának öltöztünk.
Olyanok voltunk, mint gyerekek, akik megélik az álmaikat.
Jobban szeret játékfilmekben dolgozni?
Ha lehetne, szeretnék a filmek világában maradni.
Ha valakinek van egy film a tarsolyában.
VÉGE!
Amikor megkérte a felesége kezét, hol voltak?
Évek óta bűnben éltünk,
szóval más volt a helyzet.
Azt hiszem, Los Angelesben kértem meg a kezét,
amikor az 1941-et forgattuk.
Kapkodtunk, próbáltunk találni egy időpontot.
Hétvégére egyszerűen nem kaptunk időpontot.
Jó volt. Vicces esküvőnk volt.
- Jól szórakoztunk. - Vicces esküvő?
A templom, ahol összeházasodtunk, éppen felújítás alatt állt.
Nem néztük meg előtte, de éppen felújították.
A szülei egy McDonald'sban házasodtak össze?
Nem. Egy hangstúdióban házasodtak össze,
ahol épp egy kanadai McDonald's reklámot vettek fel.
És az arany boltívek jól láthatóak.
Rose mindig is a nyugalom,
a határozottság, a kiegyensúlyozottság
és a bölcsesség megtestesítője volt.
Ha Johnt felzaklatta valami,
a nap végére már Rose megnyugtatta.
Kevés házasságot ismerek, amely olyan sikeres volt, mint az övék.
Idén nyárra is jutott egy pimasz,
polgárpukkasztó, burleszk-vígjáték.
Bombázók a seregnek.
A nevem Dewey Oxburger.
A barátaim Oxnak hívnak.
Talán észrevettétek, hogy van egy kis súlyproblémám.
- Dehogyis! - De.
Elmentem egy dokihoz,
ő azt mondta, túl sok agressziót
és túl sok pizzát nyeltem le.
Pizzát.
Félénk ember vagyok,
félénk srác vagyok, és...
Kezdetben...
RUHAPRÓBA #5
...a kerek arca miatt
állandóan a súlyára célozgattak.
Világos volt számára, hogy ezzel már be is skatulyázták.
Gondoltam, ha már itt vagyok, lefogyok pár kilót.
Itt akkor egy hat-nyolc hetes kiképzés folyik? Kemény?
Az tökéletes.
Egy sovány, gonosz harci gépként sétálok ki innen.
Árulja el!
John Candyben
van egy sovány, gonosz harci gépezet?
Nem tűnik...
Nem tűnik úgy. Nincs.
Nincsen.
Boldog vagyok úgy, ahogy vagyok.
Még az interjúk során is elhangzott pár dolog, ami bántó volt.
Nagyvárosi komédia a címe.
És ha nem ugrik be, a „nagy” szó, pillantsanak Johnra!
- Nézzenek rá a városra! - Erről eszükbe jut.
Tudta, mivel kell szembenéznie ebben a szakmában.
Maga nagyon jóképű.
De felmerült bennem, mi lett volna,
ha a a vékony, sármos, főszereplő típus lenne.
Igaz, hogy...
mindenki szereti a nagyobb termetű embereket?
- Azt hiszem. - Miért?
Nem is tudom. Talán mert ártalmatlanok.
Nem vagyok benne biztos.
Nem, ha sokat fogynék,
nem hiszem, hogy ez nagy hatással lenne rám.
De nem változtatna a stílusán
vagy a humorán?
Nem.
Hogy John ki nem állhatta ezt a stílust?
Egyszerűen nem fogadta el.
Ez tulajdonképpen ugyanaz, mintha azt mondanám, gyűlölte.
Johnban nem volt önutálat.
Csak egy másik formája a művészi tisztaságnak.
Mindig másodrangú polgárként kezelnek,
legalábbis így érzed. Szerintem csak
ki vagy erre hegyezve.
Szerintem ez erősen összefügg azzal,
ahogyan a szerepeimet eljátszom.
Elég beszűkült nézőpontból szemlélek dolgokat.
Nem szoktam a külső alapján megítélni másokat.
A belső az, ami igazán számít.
Az évek során megtanultam,
ha az ember nagy termetű,
akkor elkezd...
Az emberek másképp bánnak vele,
és ez néha fáj. Meg lehet másokat bántani vele.
Dühös volt a Bombázók miatt,
a sárban játszódó jelenet miatt.
Rúgj belém, édes!
Én voltam a házigazda a birkózómeccsen.
Ő nem akarta megcsinálni.
Le kellett vennie az ingét,
és a sárban hemperegni egy rakás sztriptíztáncossal.
John hosszú ujjú póló felsőt viselt,
nem akarta, hogy teljesen félmeztelen legyen.
A nők becsatlakoztak.
Fittek voltak, elkezdték húzni a fülét.
Kihasználták a helyzetet,
mert azt gondolták, mindent megtehetnek vele, bánthatják,
beszólhatnak neki. Azt hitték, bánthatják.
„Olyan nagydarab, nem esik baja.”
Ez nem tetszett neki.
Én soha...
Ezt megértettem.
De végső soron az számít, amit a külvilág felé mutatunk,
ez határoz meg minket.
John kifelé mindig barátságos és jókedvű volt.
Gonoszkodhatsz,
sértegethetsz másokat, vagy visszavághatsz.
De ő nem tette meg.
Talán be kéne dobnom.
Hadd nézzem! Hadd nézzem meg először!
Azzal a kézzel nem. Ne már!
Provokálj csak! Na, gyerünk! Blöffölj! Hajrá!
Mennyibe fogadjak?
A helyedben mindent feltennék.
Én egy vakmerő szerencsejátékos vagyok. Mr. Vegas!
Gyerünk! Rajta!
Hajrá!
Igen, tessék! Tartom.
- Mid van? - Fullom van.
Három hármas és két hatos.
- Ez bizony full. Neked? - Négyeseim, és egy ászom...
Egy ászod, egy nyolcas, egy hetes.
Veszítettél. Látod?
Ha négy négyesed lett volna, nyertél volna.
Kezdesz belejönni.
Tetszik? Hát nem jó?
Egy kezdőhöz képest elég jó vagy.
Ön ide szokott elvonulni.
Egy olyan helyre, amit ritkán látni.
Van fogalma róla, mekkora sztár a szülővárosában?
Nincs.
Amikor megjelenik a Bombázókban,
az emberek éljenezni kezdenek.
Azt mondják: „Ott van John Candy, a mi hősünk.”
Ezt jó hallani.
Ezt meg tudja emészteni, vagy furcsállja?
Nagyon furcsa. Nehéz azonosulni vele.
Ez a ház. Ez az otthonom.
Jól érzem itt magam.
Szeretem New Yorkot, de megőrjít.
Annyira... Főleg ott őrülök meg.
Tetszik.
Túl sok a jóból. Megvan minden.
Ezzel győzködött John Belushi,
amikor rá akart venni a Saturday Night Live-ra.
Lejátszotta Sinatrától „New York, New Yorkot”,
és azt mondta: „Nézd, New York olyan, mint Róma.”
Meghalt John Belushi, színész
egy hotelszobában, Hollywood Hillsben.
A Los Angeles Times szerint szerint kokain volt a humorista vérében.
JOHN BELUSHI MEGHALT
Én mondtam el Johnnak. Sírva fakadt,
és azt mondta: „Istenem, kezdődik!”
Még csak nem is...
Megértettem. Tudtam, mire gondol.
Arra gondolt,
hogy az a gondtalan idő, ami ezeknek a huszonéves srácoknak jutott,
egyszer véget ér.
Ez nehéz, de gyermeki elmével közelítjük meg.
Oda megyünk vissza.
Lelkileg ez abból a félelemből jön,
hogy: „Nemsokára meg fogsz halni?”
„Hamarosan meghalsz?”
„Jól vagy?”
Gyerekként ezt megtapasztaltam.
„Anya, meg fogsz halni?”
Emlékszem, John azt mondta:
„Nem tudom, túlélem-e a 35-öt.”
John édesapja 35 évesen halt meg,
az ötödik születésnapján.
És John tudta, hogy az apja szívét örökölte.
Azt hiszem, Johnnal 33 vagy 34 éves korában találkoztam.
Ott és akkor
tudatosul benne: az ideje véges,
és egy szempillantás alatt
elmehet, ahogy az apja is.
Emlékszem, egyik este John egy partin volt Marty Short házában.
Aznap este ivott.
Aztán kicsit elkomorodott, és haza akart menni.
Nekem kellett hazavinnem,
lehúztam az ablakot,
és mondtam neki, hogy szálljon be.
Nyolcszáz, legfeljebb 1200 métert gyalogolt,
mielőtt végre beszállt a kocsiba.
Aztán azt mondta:
„Nem érted, Dave. Nem tudod, min megyek keresztül.
„Nem tudod, mi jár a fejemben.”
Azt mondtam: „Van egy olyan érzésem, hogy ma este megtudom.”
Szinte mindennap magával cipelte
az apja halálának súlyát.
Ezek a gondolatok és érzések
mélyen benne éltek, végigkísérték.
Nem cipelheted
mindenki terhét,
a múlt súlyát.
Nem akart orvoshoz menni, mert rájött volna,
hogy változtatnia kell a viselkedésén.
Ha elmész az orvoshoz, azt mondja, ne igyál többet.
De ő nem akarta abbahagyni az ivást,
mert függő volt.
Ez egyfajta védekezés.
Az ő túlélési stratégiája annyi volt, hogy eszik, iszik.
És ha ezt abbahagyta volna,
nem tudott volna dolgozni. Ez egy mókuskerék.
Néha letagadod, és...
Ők a saját sorsuk kovácsai.
Olyan szakmája volt, ahol a megjelenés nagyon fontos volt.
Ez még megterhelőbb volt számára.
De ez is a része volt.
Kicsit másképp nézel ki, mint amikor legutóbb itt voltál.
- Lefogytam pár kilót. - Tényleg?
Elmentem egy helyre.
A Pritikin Életmódközpontba Kaliforniában.
Huszonhat napot töltöttem ott.
Már nem dohányzom. Leszoktam.
Majdnem egy hónapig volt ott?
Igen. 26 napig.
Hány kiló volt, mielőtt bement?
Nem árulja el?
Százötvennégy kiló voltam. Az sok.
Otthon folyton ezen dolgozott.
Próbálkozott, minden nap edzett.
Mindig valami diétás programot követett.
Mindig elment az orvosaihoz, ők azt mondták, jól van.
- Mennyit fogyott? - Harmincegy kilót.
De a szakma azt akarta, hogy nagydarab legyen.
Az ügynökség azt kérte,
hogy ne fogyjon többet.
És John fejében az volt, hogy akkor eszik tovább.
Azt akarták, hogy nagydarab legyen. Akkor az lesz.
Aggódtam.
Drágám, nyugodj meg!
Már nem vagyok dühös. Teljesen nyugodt vagyok.
Biztos nem szerelnek mindent egyszerre.
BIZTONSÁGI SZOLGÁLAT
Sajnálom. A park zárva van.
A jávorszarvas nem mondta?
Harold Ramis, az SCTV szerzője volt,
ő írta a Családi vakációt.
Walley World!
A közönségnek nem tetszett a befejezés a tesztvetítésen.
Szörnyű volt. Gyorsan behívták apámat.
Azt mondták, meg kell változtatni a végét.
„Tökéletes leszel a szerepre.”
Apám belement.
John remek volt. Jól ismertem.
HAROLD RAMIS HANGJA
Volt egy karaktere az SCTV-ben, akit ő talált ki, Paul Fistinyourface.
Egy igazi tökfilkó volt.
A városból is elmentek.
Senki sem értesítette az irodát.
Megkértem, hogy alakítsa úgy a figurát, mintha Paul Fistinyourface rokona lenne.
CSALÁDI VAKÁCIÓ
És a film hatalmas siker lett.
Tudtam, hogy sztár lesz. Ez a Csobbanásban már látszott is.
CSOBBANÁS
Elképesztően vicces volt,
ő volt Johnny Toronto.
Lényegében ez a karakter mutatkozott meg a Csobbanásban is.
Hogy mennyire rúgsz be, az attól függ, mennyi alkoholt iszol
a testsúlyodhoz képest.
Érted?
Nem ittál sokat.
Csak túl sovány vagy.
Remekül szórakoztunk.
Egy munkahelyi vakáció volt.
John Candyvel dolgozni viszont ijesztő volt,
mert nagy rajongója voltam Johnnak és Eugene Levynek egyaránt
a Second City-s szereplésük miatt. Egy kicsit aggódtam,
hogy ha együtt szereplünk,
labdába sem rúghatok mellettük.
Ron Howarddal nehéz dolgozni.
Ki nem állhatom.
Ő családtag.
Tom Hanks
a maga nyűgével
egyáltalán nem jó színész.
Freddie, beszélnünk kell.
Mi az, hiányzik a készpénz?
- A takarítónő volt. - Nem érdekel.
- Nem? - Nem.
Akkor én voltam. Beismerem.
Nagyon megfogott, hogy John bevont a színészi játékba.
Nem akart felülmúlni.
Nem arra hajtott, hogy övé legyen a legjobb poén,
inkább a kölcsönös adok-kapokra törekedett.
Addig nem fogtam fel, hogy ez így működik az improvizációban.
Azt mondta: „Igen, és?”
Arra várt, hogy kitaláljak valami mást,
ami feldobja a jelenetet és továbbviszi a ritmust.
Voltak jelenetek, amikor a két testvér az irodában volt,
és elkezdte mesélni, mit csinált előző este.
Lehet, hogy tegnap este elmentem a Club A-ba.
Ez új.
Talán találkoztam Mr. Buyrite-tal, a Buyrite Szupermarket tulajdonosával,
és lehet, hogy mi vagyunk az új termékbeszállítói.
Csak akkor esett le,
hogy John bevont a játékba.
Ott helyben egy rakás teljesen új ötlettel álltunk elő.
Az asztallal...
- Iszogatni voltam. - Nem vettem fel a szmokingom...
Egész éjjel megszakadtam az ivásban. Ez bomba üzlet.
Ne csináld! Menni fog!
- Nyugi! - Megoldom.
Pakolj össze! Miért van itt mindig disznóól?
Tedd azt, amit én!
Itt van egy rendszer!
Épp telefonáltam,
és John felvette a telefont, és elkezdett hülyéskedni.
Ha házasok lennénk, nem költöznél el csak úgy.
- Dehogynem. - Lettennéd a kagylót?
- Te voltál az? - Tedd le!
- Nagyon sajnálom! - Nem te!
- Victoria! Ne! - Nem tudtam, hogy telefonálsz.
Ez dobott az egészen.
Hozzátett és bevont a játékba.
És a fallabda jelenet.
Biztos vagyok benne, hogy előző este a szövegét tanulta.
Igen. Az a rész.
Iszogatott valahol,
és láss csodát, megjelent Jack Nicholson.
Jack ismerte Johnt.
Talán ott találkoztak először,
de együtt ittak.
Ha Jack Nicholson elhívna egy bárba,
és egész éjjel ott tartana piálni,
én benne lennék.
John nemcsak kimerülten jött be
valószínűleg másfél óra alvással,
hanem egy Jack Nicholsonnal töltött éjszakai után jött forgatni.
Egy fizikailag megterhelő dolgot kellett csinálnunk.
Mindenki ugyanazon nevetett,
John pedig a fáradtságát úgy használta fel,
hogy az teljesen passzolt a bátyám humorához.
- Mióta játszunk? - Úgy öt perce.
Istenem! Kalapál a szívem.
Kérsz egy sört?
Hányszor kellett felvenni azt a jelenetet,
ahol a falhoz üti a labdát, és az visszapattan a fejére?
Hihetetlenül hangzik, de háromszor.
John, az egyik leghatásosabb jelenete az,
amikor Tom Hanksnek azt mondja:
„Figyelj, ha szerelmes vagy, hát, ez van.
„Lehet, hogy velem sosem történik meg.”
Folyton szerelmes mindenki.
- Ezt mondtad? - Igen.
Hát, ez jó nagy hülyeség!
Ez nem így működik.
Felfogod, milyen boldog voltál vele?
Persze, amikor épp nem őrjítetted meg magad. Minden nap?
Ugyan már!
Vannak, akik sosem lesznek boldogok.
Én sosem leszek ilyen boldog.
Ez volt az egyik oka, hogy meg akartam csinálni a filmet.
A forgatókönyv végre lehetőséget adott, hogy ne csak fallabdázzak.
Nagy siker volt.
A Csobbanás Johnból igazi sztárt csinált.
Megváltoztak a dolgok, igazi szupersztár lett belőle.
Nagyon gyorsan történt.
Filmsztárként
mennyire nehéz megőrizni a normális életet?
Helyén kell kezelni a dolgokat.
Az élet túl rövid.
Ez itt pedig a való világ. Igazi emberek vannak körülöttem.
Valódi dolgokat kell csinálni.
Ki kell cserélni a macskaalmot.
A hétköznapi teendőket is el kell végezni.
Felelősséggel tartozom.
Én akartam így élni.
Sokan nem akarnak olyan családi
kötelezettségeket, ami leköti őket.
Sokaknak elég annyi, hogy: „Vágjunk bele, csináljuk!”
Úgy hajtanak, ami a csövön kifér, az élet a legnagyobb kincs.
„Csináljuk!”
De én nem így akarok élni.
Maradjon is így!
Imádom a vígjátékot,
rajongok a humoristákért és az írókért,
de eszembe se jutott, hogy egyszer én is ezt fogom csinálni.
Az utolsó egyetemi évem őszén
én voltam a Lampoon elnöke,
és kitaláltuk, hogy meghívhatnánk a példaképeinket.
Én nagyon szerettem volna, ha John Candy eljön.
Az emberein keresztül visszajeleztek, hogy eljön.
Kimentem a Logan reptérre.
Felszállt egy menetrend szerinti járatra Torontóban,
én pedig megláttam, ahogy lejön a mozgólépcsőn.
Egy kamera volt a nyakában, mint egy turistának.
Ha John Candy egy turistát játszana,
egy hatalmas kamera lógna a nyakában,
és ámuldozna. Pont ilyen volt.
Készült rólam egy kép a Harvardon,
és az Adam's House-ban is.
Van bizonyítékom arra,
hogy kétszer is lefotózott,
ami bizonyítja, hogy mekkora egóm volt.
Csak ez érdekelt.
Be akartunk mutatni egy nagy montázst a jeleneteiből,
és mindenki ott akart lenni.
Olyan volt, amilyennek elképzeltem.
A legjobb formáját hozta.
Bohóckodott. Mindenkit megnevettetett.
Tisztán emlékszem, úgy nézte a felvételeket,
mintha sose látta volna őket.
Már a puszta jelenlétével betöltötte a szobát.
Sugárzott belőle az öröm, nyitott volt mindenre, és mindent habzsolt az életben.
Emlékszem, bevallottam neki, hogy nagyon érdekel a vígjáték,
és talán ki is akarom próbálni.
Ezt sosem fogom elfelejteni.
A szemembe nézett, és azt mondta: „Ne próbáld meg!”
„Vagy csináld, vagy ne!”
„Ne próbáld meg, kölyök!”
Ezt úgy vettem, hogy mindent bele kell adni.
Mindent vagy semmit.
És mit szól a családja ahhoz, ha van egy híres fiuk?
Nehéz nekik.
A bátyámnak szerintem nem tetszik annyira.
A testvéremként azonosítják.
Ráadásul ő a bátyám.
Így ez még rosszabb neki.
Szörnyen érzem magam, de...
- Milyen ember férjként? - Férjként?
Pocsék férj vagyok, alig vagyok itthon.
Színész vagyok.
- És apa is? - Igen, az remek.
Ott van a lányom, Jennifer,
ő a legjobb dolog, ami valaha történt velem.
Tessék!
Apám akkor vette meg a farmot egy Queensville nevű városban,
amikor még egyéves sem voltam.
Apámnak ez volt a menedéke.
Hatalmas, messze elnyúló birtok volt.
De egy egyszerű ház volt, medencével.
Volt egy függőágy a hátsó udvarban, és egy gyönyörű vörös pajta,
azt hiszem, arra volt a kijárat is.
Volt, hogy az utazás miatt mondott le egy filmet.
Igen, sokszor meg kellett tennem.
A gyerekek egyre nagyobbak, szeretnék velük lenni.
A lányom még csak most született,
de máris iskolába jár.
Nagyon gyorsan nőnek.
Sokszor mondták már, de nagyon gyorsan felnőnek,
és szeretnék egy kis időt tölteni velük,
hogy azt mondhassák: „Igen, ő az apám,” nem az a pasas a tévében.
Imádta az apaságot.
Bekapcsolódott a közösségbe.
Szerette az iskolai programokat.
Mohó kisbaba.
Igazából egy gyerek volt.
Egy gyerek.
Johnt a saját konyhájában
láttam a legboldogabbnak.
Szerintem a Johnny Toronto életstílusa
sok energiát igényelt.
Szerette volna
meghúzni magát a világban.
Elnézést!
Jesszus, tényleg sajnálom!
Ez a kezem volt!
Mindenki odavolt érte, aki vele dolgozott.
A Hóbortos vakáció forgatása alatt
Carl alig várta, hogy smúzolhasson Johnnal.
RENDEZŐ, ŰRGOLYHÓK
Miattad maradtam le a családi nyaralásról.
Most én is elveszek tőled valamit.
Leginkább a kedvessége miatt emlegetik.
Azért ment forgatni, hogy jókedvre derítse az embereket.
A stábtól kezdve a sminkeseken és az öltöztetőkön át
a sofőrökig.
Azért volt ott, hogy jól érezze magát másokkal.
Szia!
Vigyázott az anyjára. És a nagynénjére is.
Gondoskodott a bátyjáról. Az unokatestvéreiről.
És gondoskodott rólunk.
Ahogy John bánt a családjával, az mindent elmondott róla.
Emiatt még mélyebbnek,
még emberibbnek látták őt.
Csak olyan szerepeket vállalt,
amelyek beleillettek abba a képbe
vagy álomba, hogy milyennek akarta látni magát.
Ölelj meg!
- Mi van? - Ölelj meg, jó?
- Apa! - Gyerünk!
- Túl öreg vagyok az öleléshez. - Ahhoz sosem vagy öreg.
Ő maga volt John Candy, de közben mindig játszotta is John Candy szerepét.
Igazi apatípus volt.
Rosszalkodtunk. Kiabált velünk.
Tűnés innen!
De sok szeretet is volt benne.
Még mindig nem dohányzol?
Apu!
Az apád vagyok, ennyi.
Igen, valahogy...
Olyan apát teremtett magának, akire mindig is vágyott.
Most, hogy kijöttünk az erdőbe, ez olyan, mint amikor az apád hozott ide?
Igen, azt hiszem.
Igen. Értem.
A saját sebezhetőségét, kedvességét és melegségét
belevitte a megformált karaktereibe.
Nagyon jó színész volt. Ezt könnyedén át tudta adni.
Chesterékre!
Tökéletes színész volt.
Tudta, mit várnak tőle, és tudta, hogy meg tudja valósítani.
Félretette a színészkedést, és egyszerűen csak önmagát adta.
Azért volt igazi színész, mert igazi ember volt.
Carl azt mondta, öröm volt vele dolgozni,
mert John Candy jókedvű és jóindulatú volt.
Azt mondta: „Ha úgy adódik...” Azt mondtam: „Egy kembert keresek.”
Mire ő: „Mi az?”
Félig ember, félig kutya.
A saját barátom vagyok.
- A következő filmemet... - Űrgolyhók.
A Schwartz legyen veled!
- Ki vagy te? - Én vagyok a tanú.
- Hogy hívnak? - Barf.
A teljes neved!
Barfolomew.
Nem csak pénzért csináljuk.
Hanem egy rakás pénzért.
Adj egy mancsot!
Azt a rohadt!
Ő volt.
Egy nap John fogta a rendezői székemet,
és beleült.
Mondtam neki, hogy az az én székem.
Azt mondta, tudja.
De a rendezésen gondolkodik, és tudni akarja, milyen érzés.
Ezzel levett a lábamról. Tudni akarta, milyen érzés!
Kérdeztem, milyen érzés. „Ugyanolyan.”
„Olyan, mintha egy sima székben ülnék.”
A humora egyszerre volt féktelen, különös és lenyűgöző.
Kedves lélek volt, mindig mosolygott.
Az a mindig szeretettel teli mosolya!
Két generáció is felnőtt azóta,
de az emléke ma is ugyanolyan élénken és eleven él bennünk.
Bár John még a röpke találkozásoknál is rendkívül kedves volt,
a munkában elvárta a profizmust.
Ha valami félrement,
tudta kezelni. Sok filmet csinált.
A színpadon megtanulta a szakmát,
ezt a filmekben is kijött.
Nem hagyhatta, hogy valaki csak úgy összecsapja a munkát.
Nem engedte. „Nem. Ez most komoly,”
„Oda kell tenni magunkat.
„A legjobbat kell kihozni magadból.”
Tartottunk egy olvasópróbát, ott volt Marilyn Suzanne Miller is,
a Saturday Night Live nagyszerű írója.
Írt egy színdarabot.
Sydney Pollack rendezte volna,
és volt benne egy csomó híres színész.
Ray Liotta, Kevin Kline,
Candy és én, és még néhányan.
Candynek volt egy jelenete, ahol a fürdőszobában volt,
és beszélt... És...
rettentően eltúlozta a dolgot.
Pocsék volt, túljátszotta.
Az időzítés egyszerűen...
felfoghatatlan volt.
Egészen hihetetlen.
És néztem...
Csak néztem Sydney Pollackot aki már majd’ megőrült,
mert John csak húzta a jelenetet,
jól szórakozott a maga módján.
És meg röhögtem, mert tudtam, hogy Sydney meg fogja ölni.
Nem tudom, nekem érdekesebb hallani, hogy John bénázott, minthogy...
Nem bénázott. Teljesen túljátszotta.
Túltolta a dolgot.
Nem is volt vicces.
Totál figyelmen kívül hagyta, hogy rajta kívül
más színész is van a jelenetben vagy a darabban.
Már elmondtam, de elmondom újra.
Az élet gyorsan elrepül.
Ha nem állsz meg és nem nézel körül néha, elszalasztod.
Amikor találkozott John Hughesszal...
ÍRÓ, RENDEZŐ, PRODUCER
...akkor talált igazán magára.
Mintha testvérek lettek volna.
Mindig is ilyen testvért akartak.
John Candy és John Hughes...
RENDEZŐ, RESZKESSETEK BETÖRŐK
...remekül kiszúrták, ha valaki kamuzott.
Nem tűrték a hülyeséget.
Rokonlelkek voltak.
John Hughes odáig volt John Candyért,
mindkettőjüknek volt egy különleges, sötét humora.
Morbid vicceik voltak.
De nagyon valós, az a félelem, amit minden szülő ismer.
A családunk együtt nyaralt.
Elmentünk hozzájuk, ők is eljöttek hozzánk.
Ott voltunk náluk, sütögettünk, minden ünnepen,
és azt hiszem, ez átszivárgott a filmekbe is.
Az volt a legjobb, amikor a két John együtt dolgozott.
Ha egy színészt kellene John Hugheshoz kötni,
sokaknak Molly Ringwald jutna eszébe.
De nem, John Candy az.
Annyi Hughes-filmet csináltam, mint Ringwald.
Hármat csináltunk.
Szerintem Candy kilencet.
Vele kell összekötni.
A munkájuk megőrizte azt a nagyon őszinte, valóságos jelleget.
Amikor már nem jársz boltba,
nem térsz be reggel a helyi étkezdébe,
és elkezded elszigetelni magad a hétköznapi emberektől,
akkor veszíted el a kapcsolatot a világgal.
John Candy és Hughes ezt sosem vesztették el.
John Hughes tényleg figyelte Johnt,
és a legjobb értelemben
elbűvölte őt.
Megírtam a forgatókönyvet, odaadtam Johnnak.
Ő nézte át.
Rendezőként ez igazi ajándék volt.
Nem engedte, hogy hibázzak.
Karaktereket írt neki.
A Belevaló papapótlót neki írta.
Elég nagy szó egy olyan tehetségű rendezőtől és írótól, mint John Hughes,
hogy filmet készítsen valakinek.
Hé, hogy vagy?
Te ki vagy?
Buck bácsi vagyok.
Mondok valamit. Amikor John Candy meghalt, 43 éves volt.
Én 44 éves vagyok.
Hét évvel idősebb vagyok ma, mint ő, amikor a Belevaló papapótlót forgattuk.
Ez csak egy érdekesség, amitől öregnek érzed magad.
Könnyű volt párhuzamot vonni
a valódi John Candy és Buck bácsi között.
Ez az egyik kedvenc alakításom tőle,
mert sokat beletett magából.
A filmben a két gyerekkel végig úgy viselkedtem,
ahogyan Jenniferrel és Christopherrel
a való életben.
Sosem beszéltem lekezelően a gyerekekkel.
A filmben Buck bácsi sem beszél lekezelően.
Szerintem ezért kedvelik őt.
Egyenlő félként kezeli őket,
ezzel megadja nekik a tiszteletet és az önbecsülést.
Sokan nem tudják, hogy kell, vagy nem szeretnek gyerekekkel dolgozni.
Ez nagy dolog volt.
Higgye el! Felnőttként nehéz gyerekekkel dolgozni.
John mindig nagyon kedves volt, és nagyon jól bánt velünk.
Tisztelettel fordult hozzánk.
Nyolcévesen nem igazán kapunk tiszteletet,
legyen az egy munkahely, vagy a felnőttektől általában.
Úgy éreztük bevon minket.
Még a kihallgatási jelenetnél is.
Nem számított rá, hogy vicces leszek.
Azt mondta: „Lépést kell tartanom a nyolcévessel.”
És ment az adok-kapok.
- Hol laksz? - A városban.
- Van házad? - Lakásom van.
- Saját? - Bérelem.
- Mivel foglalkozol? - Sok mindennel.
- Hol az irodád? - Nincs irodám.
- Hogyhogy? - Nem kell.
- Hol a feleséged? - Nincs.
- Hogyhogy? - Hosszú történet.
- Vannak gyerekeid? - Nincsenek.
- Hogyhogy? - Ez még hosszabb történet.
Az apám bátyja vagy?
Hány kérdést tudsz feltenni egymás után?
Harmincnyolcat.
Azonnal látom,
hogy az unokahúga problémás.
Nyughatatlan, álmodozó
játékos lélek.
És őszintén szólva,
nem hiszem, hogy bármit is komolyan vesz az életében,
vagy az iskolában.
Minden filmben más karaktert mutatott,
más oldalát lehetett látni Johnnak.
Még csak hatéves.
Látni lehetett valamit a világnézetéből, az emberi mivoltából.
Nem szeretnék egy olyan hatévest, aki nem álmodozó,
vagy nem játékos,
olyat meg pláne nem, aki véresen komolyan veszi az iskolát.
Nekem nincs főiskolai diplomám.
Még munkám sincs.
De felismerek egy jó gyereket,
mert minden gyerek jó.
Azt hiszem, az „atyai” a megfelelő szó.
Mindig is jók voltak az ösztönei.
Valami olyasmit mondott, hogy: „Figyelj, én...”
Már jóval azelőtt, hogy megjelent volna
a Reszkessetek, betörők!-őrület,
világos volt, hogy apámmal nem könnyű kijönni.
Nem volt titok, előtte is egy szörnyeteg volt.
Aztán hirtelen jött a hírnév és a pénz,
és hírhedt szörnyeteggé vált.
De már akkor sem volt jó ember.
John kissé gyanakodva nézett,
mintha azt kérdezné: „Minden rendben?”
Mintha azt kérdezte volna, hogy jól vagyok-e.
„Minden rendben?”
„Minden rendben otthon? Oké.”
Mivel foglalkozol?
Honnan jöttél? Hol laksz?
- A városban. - Mivel foglalkozol?
Ez bizonyítja, milyen ember volt.
Szerintem csak vigyázott rám.
Ezért nagyon hálás vagyok, mert ez ritkán fordul elő.
És az idő múlásával még ritkábban történt meg,
mert azt gondolták, jól vagyok.
„Egy filmsztár. Pénzt keres.”
Johnt meg érdekelte, hogy vagyok.
És ez... valahogy egy csodálatosan fájdalmas dolog.
Bárcsak több ilyenben lett volna részem!
Ezért is fontos. Erre emlékszem.
Emlékszem, hogy John törődött velem,
amikor nem sokan törődtek velem.
A Belevaló papapótló ideális film volt számomra John Candyvel,
mert teljesen önmagát adhatta benne.
Van is egy jelenet, ahol beül a kocsiba,
és elviszi a gyerekeket a versenypályára.
Belenéz a visszapillantó tükörbe,
és meglátja a két gyereket,
akiket magával visz, amíg találkozik a gengszter haverjaival.
Fogadnak, de ő nem tudja megtenni.
És tudom, hogy annál a jelenetnél
a tükörbe nézve nem két gyerekszínészt látott.
Igazi gyerekekhez beszélt.
Ez volt ő, apaként.
REPÜLŐK, VONATOK, AUTÓMOBILOK
Az ügynököm azt mondta,
hallott egy filmről. A repülők, vonatok, autómobilokról.
„Elolvasom helyetted.”
Johnnal szerepet kaptunk.
Nem igazán ismertük egymást.
Gondoltam, nem ártana, ha megismerkednénk.
Egy filmben leszünk.
Kezdtem beérni színészként, és John mellettem volt.
Ezekben a jelenetekben sikerült kapcsolódnunk egymáshoz.
A karakterem egy görcsös alak volt.
Szerencsés voltam. Csak idegesnek kellett lennem.
John pontosan tudta, hogyan kell idegesítőnek lenni.
Ez remek érzés!
Meg kell mondjam,
ma hasogat a lábam.
Így már jobb.
Megmutatta a függönykarikáit,
cigizett a kocsiban,
nagyokat nevetett.
Ez a saját nevetése volt.
Hűha!
Csak egymillió hiányzik a milliomossághoz.
John tökéletes volt a szerepre.
Nagyon gyengéd volt a filmben.
Van egy jelenet, ahol leszidom.
Te sem vagy szent!
Ingyen taxi, ingyen szoba.
Kell valaki, aki hallgatja az uncsi sztorijaidat.
Fel sem tűnt a repülőn, hogy amikor beszélni kezdtél,
én elkezdtem olvasni a hányós zacskót?
Amikor Steve Martin karaktere rátámad,
olyanokat mond, amiket az ember soha nem akar hallani.
Általában olyan dolgokról mesél az ember, ami vicces, mulatságos vagy érdekes.
Reménytelen eset vagy!
Dögunalom minden sztorid.
Aztán folytatja.
És ha megkérdezik, hogy bírom?
Azt mondom, „Del Griffithszel voltam.
„Bármit elviselek.”
És nem áll le.
Folytatja, és John arcát látjuk, ahogy hallgatja.
Olyan, mintha egy dumagéppel lennék összezárva.
Lehet, hogy van rajtad egy gomb,
amit ha megnyomok, beszélni kezdesz.
Csakhogy én nem nyomtam be a gombot. Te nyomtad be.
Az arckifejezése abban a jelenetben önmagáért beszélt.
Bűntudatom van még mindig.
Meg akartam mondani, hogy ez csak egy szerep.
De úgy viselkedett, mint aki tényleg megbántódott.
Nem egy humorista volt.
Sokkal összetettebb volt annál,
mint amit sokan gondoltak róla.
Sértegetni akarsz?
Csak rajta, ha ettől jobban érzed magad!
Könnyű célpont vagyok.
Igazad van. Túl sokat beszélek.
De figyelek is.
Lehetnék olyan rideg és cinikus ember, mint te,
de én nem szeretek másokat megbántani.
Hát gondolj rólam, amit akarsz!
Én nem változom meg.
Én tökre bírom magam.
A feleségem is bír engem.
„Én tökre bírom magam.” Igen...
„A feleségem is bír engem.”
Nem. „Vannak, akik bírnak, és...”
Az ügyfeleim azért bírnak, mert nem játszom meg magam.
Nem akarok másnak látszani.
Az emberek mindig erről a pillanatról beszélnek.
Húsz évvel később is erről a pillanatról beszéltek.
Johnt Charlie Chaplinhez hasonlítottam
a Nagyvárosi fényekben.
Ha megnézzük a film utolsó jelenetét,
ahol Chaplin rájön, hogy a vak lány igazából lát.
Chaplin alakítása azt a pillanatot valódi,
sokrétű érzelmi szintre emeli.
És rájöttem, hogy amikor láttam Johnt a Repülők, vonatok, autókban,
ugyanezt éreztem.
Nincs otthonom.
Marie nyolc éve halott.
Ekkor alakult ki bennem ez a vágy,
hogy Johnnal akarok dolgozni.
Próbálok hazajutni a nyolcéves fiamhoz,
és most azt mondják, reménytelen.
Nekem a Schmenge fivérek
adták az ötletet Gus Polinski figurájához.
- Mi az? - Elnézést!
Megbocsátana egy percre?
John Hughesnak mondtam,
hogy nagy álmom válna valóra, ha John elvállalná a szerepet.
De valamiért csak egy napra volt szabad.
John már az első órában odajött, és mondta, nyugodtan dolgozzunk csak.
„Semmi gond. Addig dolgozunk, amíg szükséges.”
És 23 órát forgattunk.
Hadd mutatkozzam be, Gus Polinski...
A Közép-Nyugat polkakirálya?
Kenosha Kickers?
Egyszerű karaktere volt,
de úgy jött a forgatásra, hogy egy egész előtörténetet kidolgozott hozzá.
Nem is hallottam róla, a 23 órás
forgatás alatt tudtam meg mindent.
„Polka Twist.”
Ezek dalok.
Igen, elég nagy slágereink vannak.
A '70-es évek elején
- 623 példányt adtunk el. - Chicagóban?
Sheboyganban. Ott népszerűek vagyunk.
- Imádták. - Elnézést, azt mondta, segít?
A furgondíszletben
John csak úgy sziporkázott, és John Hughes is ontotta az ötleteit.
Patkányszagot érzek?
Nem ismerem fel ezt a szagot.
Nagyon ocsmány szag.
Ott voltam a pirogfesztiválon.
Az öltözőben besétáltunk...
Majdnem kidőltünk a szagtól.
Megkérdeztük a papot, mi az,
és kiderült, hogy egy patkány mászott a falba, elpusztult, és ott rohad
egy hónapja.
És, tudja...
Ilyen szaga van egy patkánynak?
Ha megszagolja...
Felakasztottam a kabátom, oda a falra.
Miért szagoltatta meg velem?
Old Spice-ba áztattam.
Az egészet befújtam Old Spice-szal,
és most igazi szagkavalkád árad innen.
- Sajnálom. - Semmi baj.
Ha megnézik a filmet, alig maradt benne valami az improvizációmból.
De John szórakoztató volt.
Ez igazi sztárteljesítmény.
És pontosan ilyen volt John Candy.
És a nagyközönség,
aki ezeket a filmeket nézte, ilyennek látta őt.
Ezt kapták.
És kezdtek beleszeretni a John Candybe.
John, te ezt jobban
és érdekesebben fogalmaztad meg, mint bárki, akivel valaha beszéltem,
mert nemcsak kreatív embernek kell lenned,
hanem üzletembernek is...
Manapság, ha nem vagy az, felejtsd el!
Ha manapság csak színész vagy,
jó eséllyel nem fogsz boldogulni.
Ha csak író vagy, jó eséllyel nem fogsz boldogulni.
Akármilyen jó vagy zseniális is vagy?
Tovább tart.
A karrierje csúcsán volt,
és hirtelen jött egy lehetőség,
hogy megveheti a Toronto Argonautst.
Wayne Gretzkyvel és Bruce McNall-lel.
Valóra vált egy régi álom.
Ez egy torontói focicsapat,
a Kanadai Futball Ligában szerepeltek.
A Kanadai Futball Liga jó megoldás azokban a városokban,
ahol sosem lenne NFL-csapat,
Ez egy izgalmas változata a futballnak.
Ez itt a reklám helye, Dick.
- Sajnálom. - Semmi gond.
A képernyő alján látni fogják a szezonbérlet számait.
Még vannak jó helyek, hölgyeim és uraim, jöjjenek le a SkyDome-ba!
Autogramot osztogatott, és én bemutatkoztam neki.
A TORONTO ARGONAUTS JÁTÉKOSA, BARÁT
„Kelvin Ruenster vagyok. „Támadófal, jobb oldal.”
Rám nézett, és azt mondta: „Tudom, ki vagy.
„Nem kell bemutatkoznod.”
John olyan volt, mintha a csapat része lenne.
Nem különült el tőlük.
A kispadon ült,
és néha kiszaladt a pályára,
hogy segítsen a sérült játékosoknak.
A többi Argonauts-tulaj bent ül a meleg páholyban,
de John Candy úgy döntött, kiáll a hidegbe.
Igaza van, Scott. Mi idekint álljuk a sarat.
John halálra dolgozta magát abban az évben,
hogy felpezsdítse a torontói életet.
Látványos félidei show-kat hozott ide.
Már a nyitóestre elhozta a Blues Brotherst.
Teljes lelkesedéssel belevetette magát mindenbe.
Maga a hokicsapat tulaja?
Nem, focicsapatom van.
Az otthonunk és a szülőföldünk
Az Argonauts bejutott a Grey Cup döntőbe, ez a kanadai Super Bowlnak számít.
John elintézte, hogy azon a reggelen a Bruce McNall tulajdonában lévő
LA Kings repülőjén utazzunk a Grey Cupra.
Várták, hogy megérkezzen és kijöjjön az alagútból.
Hallani lehetett a tömeg morajlását.
Ötvenezer ember volt ott.
„Hölgyeim és uraim!
„Bruce McNall, Wayne Gretzky és John Candy!”
És a tömeg tombolni kezdett.
Danny ránézett, és azt mondta:
„Odanézz! Ő Johnny Toronto.”
Azzá vált, aki lenni akart,
és amiért mindenki cikizte.
Korábban csak a forgatás létezett,
a filmes szereplések, a stáb.
Aztán hirtelen minden egy egészen új dimenzióba került.
Minden felpörgött.
Kint...
Több ember volt, több esemény.
Leszereli az irányítót, Will Johnson...
Ahogy megismertük egymást, egyre jobban bízott bennem,
tudott velem beszélni,
és tudta, hogy én sosem hagyom cserben.
Sokat mesélt a filmiparral kapcsolatos aggodalmairól.
A focicsapatra koncentrált,
és azt hiszem, nem voltak felkérései.
Pedig kapott volna filmes ajánlatokat,
de nekem mindig azt mondta: „Nincs munka.”
„Tetszeni fogok nekik? Bevesznek?”
„Kapok majd újabb munkát?”
John bizonytalansága
állandóan megmutatkozott.
Olyasvalaki mellett nőttem fel, aki már egy sikeres színész volt,
aki már befutott.
Az volt a nagy titok,
hogy apám nem hitt magában.
Mennyire emberi dolog ez már?
Sokat beszéltünk a mentális egészségéről,
a nyomásról, amit érzett,
és próbáltuk kideríteni, mi okozta ezt az életében.
Miért akkor? Miért pont '91-ben kezdődött? Talán akkor kezdődött.
John nagyon céltudatos volt, hogy mindent előkészítsen.
Az egész életem a győzelemről szólt.
És amikor az egész életed erről szól,
akkor mindig nyerned kell.
Hollywoodban könnyű bekerülni
egy pörgő gépezetbe,
olyan, mintha betennének egy mókuskerékbe,
amiben állandóan futnod kell,
megállás nélkül.
És elkezded érezni a nyomást,
főleg amikor egyszerre több mindent kell kézben tartanod.
Lehet, hogy ott állsz a vörös szőnyegen,
egy Oscar-díjjal a kezedben,
a karriered csúcsán,
de az első kérdés, amit feltesznek: „Na, és mi a következő?’”
Ha elárulom neked a főnök nevét,
akkor nekem annyi, Deano.
Mármint örökre.
Golyót kapok a fejembe. Vágod?
Esélytelen a harc.
Ha sokáig maradsz Hollywoodban,
megőrülsz vagy elviselhetetlen leszel.
Vagy meghalsz.
Mindannyian aggódtunk John egészsége miatt.
A levegőben volt.
Nagydarab volt, élvezte az életet,
és emiatt aggódtunk érte.
Egyik barátja írt neki egy levelet,
amiben közölte, hogy aggódik a testsúlya miatt.
John kivette a nevét a névjegyzékéből.
Más szóval, ennyi volt.
John úgy váltogatta az orvosokat, mint más a cigarettát.
Az adott orvos közölte vele,
hogy le kéne fogynia, kevesebbet kéne innia.
John nem akarta ezt hallani.
Szokták piszkálni a súlya miatt?
Hogy fogyjon le kicsit?
- Nem aggódik emiatt? - Nem igazán.
Szerintem másokat jobban zavar, mint engem.
- Magát talán zavarja? - Engem nem zavar...
Jó. Csak kíváncsi voltam, miért hozta fel.
Azt hittem, magát zavarja.
Ez tovább folytatódott, és a szíve egyre nagyobb terhelést kapott.
Aggódtam, mert mindig én vettem neki ruhákat.
Először két X-es kellett,
aztán elértünk a 3X-hez, majd az 5X-hez.
Mondtam, hogy ez súlyos.
Mondtam neki, hogy ez nem jó.
Messzebb.
Emlékszem, akkor készült az első filmjének a rendezésére.
SZÍNÉSZ, ELÉG A VADNYUGATBÓL
A Túszból lett túszra.
Gyertek utánam.
- Oké. - Jó, vedd át, és igazíts rajta!
Élénken emlékszem az egyik éjszakai forgatásra.
Azt mondta, átírjuk a jelenetet.
Én meg csodálkoztam, hogy tényleg átírjuk a jelenetet.
Ott ültünk a lakóbuszban, elővettük a forgatókönyvet,
és az egész jelenetet átírtuk.
Mire mondtuk neki,
hogy más szereplők is vannak a filmben.
„Bedobjuk... Nem lesz semmi baj.”
Felvétel!
John miatt ki akartam hozni magamból a maximumot.
Hogy neki is élmény legyen, tudtam, hogy élvezi.
A szívén viselte a dolgot,
mivel átírta a jeleneteket.
Túl nagy teher volt számára mindaz,
amit csinált.
Ott volt családja és gyerekei.
Fájt neki, hogy a forgatás miatt távol kellett lennie a gyerekeitől.
Nehéz volt megélnie.
- Szia, apa! - Szia!
Rengeteg sikerfilmben szerepelt, de volt néhány bukás is.
Volt pár kritikus, aki nekem esett, ez benne van a pakliban.
- Miért kritizálták? - A rossz szerepválasztás miatt.
Vagy hogy a csapból is én folyok.
Mivel ő már befutott,
próbálta a többieket is segíteni.
De nem olyan egyszerű másokat is feljebb segíteni.
Azt hiszed, szívességet teszel vele.
Fura dolog, de az embereknek nem egyszerű szívességet tenni.
Volt egy időszak, amikor sok szívességet tettem másoknak.
„Persze, megcsinálom.” „Megtennéd...” „Persze.”
Anélkül, hogy átgondolnád, a szívedre hallgatsz.
Hűségből és barátságból tettem.
Rengeteg rossz filmben szerepelt.
Atyaég!
- Tud erről? - Nem.
- Ebből... - Ez lehangoló.
Nem, úgy fejeződik be, hogy: „Mégis úgy tűnik, mindenki szereti.”
Szerepeltem pár filmben, ami nem sikerült jól.
Nem nevezném bukásnak.
- Rosszul ítéli meg a dolgokat? - Nem, én...
A végén odajutsz, hogy a stúdiók sablonos változatot akarnak,
és azt mondják:
„Meg tudjuk csinálni!”
„Megcsinálhatnánk ezt animációban.”
John az a típus volt, aki belement.
Ez lesz a Camp Candy következő részében.
Kandy rádió, John Candy főszereplésével.
Emlékszem, a stadion előtt hatalmas tömeg várta,
és John órákon át ott állt,
és osztotta az autogramokat.
Aztán az ország másik felére átrepült, hogy más focicsapatoknak is drukkoljon.
Ezek az utak kimerítették, nem az anyagi haszonért vállalta őket.
Megjelent, kezet fogott, beszélgetett az emberekkel.
Nem lett volna muszáj,
de odament, mert megkérték rá.
Nagyon köszönöm.
Ahogy mondtam,
Johnt csak azon a napon ismertem meg,
de rögtön láttam rajta, mennyire nagylelkű,
és mennyire boldoggá tette,
ha örömet okozhatott másoknak.
Jó érzéssel töltötte el, hogy ilyen sokat adhatott másoknak.
Engem is beleértve. Ki vagyok én?
Csak egy kölyök, aki kiment elé a reptérre.
Ebben a szakmában veszélyes, ha mindenkinek meg akarsz felelni.
Mert ha így teszel,
mindig többet várnak, bármennyit adsz.
És ennek sosincs vége.
Egy feneketlen csésze kávé.
Talán azért akart mindig annyit mindent magába szívni,
hogy elnyomja a szorongását.
Szorongás, mi az?
Ha egész életedben evéssel,
ivással vagy cigivel nyomod el az érzéseidet,
annak előbb-utóbb meglesz a böjtje.
Ez egyfajta vészjelzés,
ami azt üzeni, valami nincs rendben.
Túlterhelt volt.
A reptereken pánikrohamot kapott.
Leszálltunk a gépről, és rengetegen várták.
Nem kapott levegőt.
Olyan volt, mintha minden összeomlott volna benne.
Nehéz volt látni, mert nem tudtuk, mi történt.
De ideges lett.
Nem akartuk felidegesíteni.
Valamiért egyik étteremből a másikba mentünk.
És hirtelen John csak kapkodta a fejét, nézett jobbra-balra.
Látszott, hogy valami nem stimmel.
Le kellett ülnie, hogy kifújja magát, és megnyugodjon.
Feltételezem, nem mondta el, mi a baj.
- Csak... - Nem.
Nem, és egy magamfajta fickó sosem kérdezné meg.
Nem akartam tudni.
Senkinek sem volt terapeutája.
Talán a New York-i elitnek igen,
de Torontóban nem volt.
John hihetetlenül empatikus volt,
mindig tudta, mire van szüksége másoknak.
Talán afféle önvédelmi reakció volt.
De nem egészségesebb így élni,
mint folyton rágódni magunkban?
Ha valaki ötévesen elveszíti az apját,
és utána olyan közegben nő fel,
ahol senki sem akar erről beszélni, annak mi lesz az eredménye?
Na ne! Én is szoronganék.
Vannak fájdalmas dolgok.
Ezeket nem lehet fájdalom nélkül megúszni.
Bizonyos dolgoknak nincs lezárása.
John lelkendezett, hogy összeáll
egy olyan hollywoodi emberrel, aki megbízható. Bruce McNall-lal.
MCNALL BEISMERI A CSALÁST
De végül Bruce McNall börtönbe került csalásért.
Bruce bűnösnek vallotta magát, mert bűnös.
Bruce megpróbálta eladni a csapatot,
és John le volt sújtva, mert nem Bruce hívta fel,
pedig mindig azt ígérte, hogy személyesen szól.
MCNALL ÁRULÁST IS ELKÖVETETT
Eszébe juttatta mindazt, amit az apjáról érzett és gondolt.
Cserben hagyta. Fájt neki. Nagyon.
John nagyon érzékeny volt.
Sok mindent észrevett.
Mindent mélyen átélt.
Egyre súlyosabb, bénító szorongás gyötörte.
Volt, hogy egész nap szorongott.
Nem igazán szereti ezeket az interjúkat? Feszélyezik?
Mint látja, most nem igazán megy ez az interjúzás.
Kicsit merev vagyok.
Voltak rosszabb napok.
Nem tudott elaludni.
Nagyon szenvedett, ki kellett derítenie, mi áll a háttérben.
Nem akart gyógyszert szedni,
meg akarta érteni, mi történik vele.
Mesélne egy kicsit a személyisége árnyoldaláról?
Arról, amit nem szeret saját magában. Van ilyen?
Ez kínos önnek. Menjünk tovább?
Igen, menjünk tovább!
- Jól van. - Kérem a következő kérdést!
Terápiára járt.
Elmesélte, mit tudott meg
a szorongás eredetével és okaival kapcsolatban.
Az emberek nem beszélnek erről.
De sokan szenvednek tőle.
Az emberek régen nem beszéltek arról, ha terápiára jártak.
Most már igen.
De büszkén mondhatom, hogy apám volt az oka annak, hogy elkezdtem a terápiát.
Azért voltam képes magamon dolgozni,
mert ő is terápiára járt.
Azt kívánjuk a szeretteinknek,
hogy éljenek békében önmagukkal,
és szabaduljanak meg attól a lelki tehertől,
ami nyomasztja őket.
Az első találkozásnál
először a tehetsége fogott meg.
Könnyed volt a humora.
Őszinte volt, és szívből jött.
Amikor felmerült az Elég a vadnyugatból! terve,
John bevont a projektbe, amiért nagyon hálás voltam, és elrepültünk
ketten Durangóba.
Akkoriban magára is jobban odafigyelt,
volt mellette egy dietetikus is,
amit nagyon jó dolognak tartottam.
Nem tudom, miért mentek Durangóba.
Szörnyen nehéz volt azon a helyen forgatni.
Az emberek gépfegyverrel járkáltak,
hogy megvédjenek.
John több réteg ruhát viselt,
de hőség volt.
A homok egy idő után kikészíti az embert.
Ha egyszer felszálltál a lóra, már nem akarsz leszállni.
Sokan voltak, sok jelenetet vettek fel.
Nem volt ideális helyzet egy vígjátékhoz.
A poénok inkább harsányra sikerültek.
Egy idő után fárasztó
és egyre idegesítőbb lett.
Egyik reggel éppen a forgatási helyszínre mentem.
És azt mondta: „Várj egy kicsit!”
Kérdeztem, mi a baj.
Mire mondta, hogy pánikrohama van.
„Vissza akarsz menni a lakókocsiba?”
Mire ő: „Nem akarom, hogy megtudják.
„Nem akarom feltartani a munkát.
„Nem akarom, hogy vizslassanak.”
Messze voltunk. Nem volt ott a családja.
És félt.
Korábban forgattunk már együtt, és akkor utalt már rá,
hogy a film miatt még magára is biztosítást kellett kötnie.
Tudta, hogy az emberek figyelik őt.
Tudtam, hogy nem vágyott a folyamatos figyelemre,
mert minden forgatáson felmerült,
hogy John kihúzza-e a végéig.
Az utolsó nap elég későn ért véget.
Fáradtak voltunk. Kimerültek. Haza akartunk menni.
Szólni akartunk neki,
Hogy végeztünk. És elindultak a lovak.
Azt hiszem, hajnali 2:30 volt.
Egyedül volt abban a nagy cowboyházban.
Amikor megtudtam, hogyan találták meg...
Az ágy szélén ült,
kinyitotta a Bibliát,
olvasott belőle, majd az ágyon halt meg.
De emlékszem, arra gondoltam,
mintha a lelke haza akart volna találni.
Volt egy álmom...
mielőtt meghalt.
Egy ajtó előtt álltunk
Jenniferrel és Christopherrel.
És John a másik szobában halt meg.
Igen, elment...
Kanada egyik leghíresebb előadóművésze, John Candy 43 éves korában elhunyt.
Hollywoodot még mindig sokkolja a hír.
John Candy hirtelen halála...
Bár a barátok és rajongók...
Társalapítója volt a torontói Second City társulatnak,
és szerepelt az SCTV tévés műsorban,
valamint több mint 30 filmben.
Halála előtt John Candy nagy hatást gyakorolt az emberekre,
különösen a mexikói Durango lakosaira.
Állítólag a forgatás alatt
a jószívű színész
névtelenül, jelentős összeggel támogatta
az egyik helyi kórházat, hogy segítsen a rászoruló gyerekeken.
- Mennyi pénzt adott nekik? - Nem tudom.
Nem szólt róla, de tudtam, hogy pénzt adott.
- Próbálta eltitkolni? - Igen.
Mindig mélyen felkavar,
amikor Johnról van szó,
mert újra felidéződnek az emlékek, és újra átélem őket.
Újra fel kell idéznem magamban,
hogy mi volt régen. Vannak emlékek, amik homályosak.
Amikor meghallottam, hogy John elment,
félreálltam.
Valakinek a gyepére hajtottam.
Majdnem elsodortam a kertben álló kis szobrot meg egy rózsaszín flamingót.
Leállítottam a kocsit,
és ott ültem sokkos állapotban.
Aztán megrohantak az emlékek
erről a csodás emberről, a tehetségéről, és az együtt töltött időről.
Azt hittem, még találkozunk.
Érti? Ez szomorított el.
Azt gondoltam, jó móka lesz. Látni fogja, hogy tinédzser vagyok.
Vártam ezt a pillanatot.
Kegyetlenül elragadta a halál.
Teljesen homályos az az időszak.
Sokkot kapsz, és egyszerűen lefagysz.
Emlékszem, anyám azt mondta, nem baj, ha sírok.
Az lenne a jó, hogy csak idősebb korban érne veszteség.
Felnőttként megérted az életet és a mulandóságot,
de egy gyereknek nem kellene ilyesmit átélnie.
De túl gyakran történik meg túl sok emberrel.
Velem is megtörtént, és egész életemet végigkísérte.
Többször álmodtam vele, mint a saját szüleimmel, miután meghaltak.
Az egyik első álmom Johnról az volt,
hogy együtt vagyunk, nevetgélünk, beszélgetünk.
Az egész nagyon laza és vicces volt.
Aztán azt kérdeztem:
„Miért kellett meghalnod?”
Mire ő: „Miért kellett felhoznod?”
Mennyei Atyánk, bizalommal és hittel
tárjuk eléd könyörgéseinket és kéréseinket.
Kérünk, hogy halld meg őket Jézus, Krisztus, a mi Urunk!
Ki vagyok én, hogy John Candyről beszéljek?
Megmondom. Egyike vagyok azon millióknak,
akiknek az életét megérintette és szebbé varázsolta John Candy.
Tudom, hogy mindenkinek van egy története.
Autogramot kértél tőle, ő pedig rólad kérdezett.
A Second City meghallgatásán voltál, John pedig figyelt és nevetett.
Ha nem válogattak be, úgy jöttél el,
hogy nem veled van a baj. John Candy szerint vicces vagy.
Ha azon a járaton voltál,
amin John Toronto és L.A. között utazott,
tudod, hogy elrepül az idő.
A hentesnél, a halasnál, a piacon vagy az italboltban dolgoztál,
ahol John bevásárolt a baráti lakomához,
nemcsak arra figyeltél, hogy kiszolgáld,
hanem egy percig ott tartottad Johnt is.
Ha aznap ő volt az utolsó vendéged,
és a hely még mindig zsúfolásig tele volt, ki akart volna hazamenni?
Szeretett mulatozni? Lehet.
Vagy talán tudta, hogy jól jön egy a forgalom.
Tíz éven át minden munkanapomat,
több száz estét és hétvégét Johnnal töltöttem.
De miért nem jutnak eszembe a részletek?
Rájöttem, amikor Johnra gondolok,
nem a részletek jutnak eszembe.
Mindig az egész ember jut eszembe, nem az apróságok.
A temetés után a gyászszertartásra mentünk.
A kocsiban ültem a koporsóvivőkkel,
és hirtelen feltűnt...
amikor kinéztem az ablakon, megkérdeztem a többiektől,
hogy miért nincs forgalom.
Atyaég!
Lezárták a 405-ös utat John temetési menete miatt,
és minden lehajtónál ezt csinálták a rendőrök.
Onnan tudod, hogy befutottál, amikor lezárják miattad az autópályát.
Ez addig kétszer fordult elő.
Egyszer a pápáért, egyszer az elnökért.
Boldog hálaadást, Neal!
Jól van.
A Repülők, vonatok autókmobilok végén
van egy jelenet.
A karakterem készen áll, hogy feladja.
Hazamegy.
„Remek volt. Megismertelek, klassz volt.”
Elmegyek, otthagyom, és szöget üt a fejembe,
hogy semmi értelme, hogy visszamegy a feleségéhez.
Nincs értelme.
Ezért visszafordulok, és visszamegyek érte.
Meghívom hozzám.
John az a fajta ember, aki belenéz a szemedbe,
és úgy figyel rád,
hogy úgy érzed,
te vagy a világ legkülönlegesebb embere.
Van benne valami nagyon hétköznapi,
és pont ezért szeretjük, ha egy ilyen ember sztár lesz,
mert olyan, mintha mi is hozzátettünk volna.
Ha nem lett volna ilyen fékezhetetlen életkedve,
talán nem is hiányozna ennyire.
De nagy egyéniség volt, egy szívet melengető fickó,
ezért is megbocsáthatatlan, hogy elvették tőlünk.
Lovakból van elég a világon,
de unikornist ritkán lát az ember.
Azt hiszem, ez a lényeg.
Egy igazi egyéniség volt,
aki valahogy örökre beleégett a lelkedbe.
Jó humorod van.
Köszönöm.
Neked is.
Kedves dolog ilyet mondani. „Jó humorod van.”
Jobb, mintha bunkónak tartanál.
A humorost bármikor elfogadom.
„Igazi seggfej vagy.” „Köszönöm.”
„Vicces vagy.” „Köszönöm. Tényleg.”
Mondtam, hogy nehéz.
Nagyon nehéz Candyről beszélni,
mert azon kívül, hogy egyszer egy jelenetet
teljesen túltolt,
nem lehet róla rosszat mondani.
Ha ez a legrosszabb, ami a számlájára írható...
legszívesebben még egy sírkövet állítanék neki.
És ráírnám: „Azt a jelenetet tényleg túltolta.”
Ne felejtsük el!
Mindenki imádta a fickót,
de Pollacknak volt egy emlékezetes pillanata.
Hazajöttök, úgy tudom.
Egy Orange Whip, oda is, három lesz.
A vígjáték egyik legnagyobb tehetsége volt.
Remélem, nem próbáltál benyalni.
Csak ennyi.
Miért is ne?
Ki ne szeretné a John Candyt?
hamarosan az ügyvédem fog kopogtatni nálad.
Hol az a jogsi?
Itt nincs.
Itt csak kápé van.
Mi ez az összehajtogatott tízdolláros bankjegy mellett?
Egy jogosítvány?
Biztos, hogy jól vagy, Bill? Tudom, hogy aggaszt ez a tárgyalás.
- Szólj, ha elég! - Elég lesz.
A Lincoln, Chicago legnagyobb házhoz szállító cége
Amerika legjobb szőnyeggyáraiból szerzi be hatalmas választékát.
A legjobb ember, akivel valaha találkoztam, John Candy volt.
Ő volt az én őrangyalom.
Hatással volt az életemre.
Hamarosan John Candy fogja eljátszani
Charles Laughton nagyszerű szerepeit.
Fantasztikus színész.
- Hallgass anyára! - Azt teszem.
Átadjuk az ajándékokat, aztán történeteket olvasunk fel.
Ti ajándékoztok zoknit?
Nálatok van ilyen karácsonyi szokás?
- Mi zoknit adunk egymásnak. - Igen?
Igen, a férfiak igen.
A család férfi tagjai zoknit ajándékoznak egymásnak.
Erről még nem hallottam.
- Azt hittem más is csinálja. - Ez mit jelent?
Leveszed a zoknit, és odaadod a melletted lévőnek.
Vagy a nagybátyádnak, az unokatestvérednek, bárkinek.
És ezt előre meg is beszélitek?
Igen. Minden karácsonykor.
Ez az első dolog, amit csinálsz, ha felkelsz.
Meg akarsz sérteni?
Csak rajta, ha ettől jobban érzed magad.
Könnyű célpont vagyok.
És hosszú idő óta most tökre bírom magam.
A feleségem is bír engem.
Az ügyfeleim azért bírnak, mert nem játszom meg magam
Nem akarok másnak látszani.
- Később találkozunk. - Oké.
Szia!
A csomagtartó?
Igen, a csomagtartó.
Ott van.
A feliratot fordította: Usztics Anna
Kreatív supervisor Hegyi Júlia