Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Vær forsiktig med den greia.
Takk skal du ha.
Jeg vet ikke hva ordet "sårbarhet" betyr.
Det gjør jeg bare ikke.
Jeg kan ikke si hva som var rett med John Candy,
eller galt.
Jeg har ingen... Jeg vet ikke helt hva som foregikk der.
Men han var en venn,
og når du ser ham, når du ser ansiktet hans...
BILL MURRAY HOVEDROLLE, SECOND CITY
Vil ikke gråte. Når jeg ser ham...
Jeg savner ham veldig.
For vi var sammen, virkelig sammen,
og så gikk vi hver til vårt...
Vi skapte begge litt plass der oppe i verden for oss selv,
og så ble han tatt. Han ble borte.
Og det gikk fort.
Og han var smart og...
Han elsket musikk og var snill mot folk.
Du kan alltid vurdere noen etter hvordan de behandler en servitør.
Han var alltid snill mot folk som jobbet,
for vi sultet en gang.
Og man...
Skulle ønske jeg hadde flere fæle ting å si om ham.
Men det er problemet når du snakker om John.
Folk har ikke så mye negativt å si om ham,
og jeg håper at det dere lager her,
viser noen som har noe dritt om ham. For...
Jeg var med i et stykke en gang. Jeg leste...
Dette er stygt å si om ham. Jeg er glad jeg kom på noe.
Hei, pappa.
Hei, Jennifer, hvordan går det?
- Greit. - Ser du meg her?
- Ja. - Ok.
18. MARS 1994
Når vil jeg, når vil jeg få vite
ST. BASIL MENIGHET TORONTO I CANADA
Jeg vil tro på historien du fortalte meg
Modig og alene vil en fugl fly
Og fly nok en gang
Og vil aldri dø
Så alene, ikke redd
Hør fuglene synge
Med løftet om heder
Dine historier bringer
Jeg skal tale i dag på den måten han ville ønsket.
Når du har fått en stor ære,
reiser du deg og går foran i rommet,
og, uten sorg eller gråt,
leverer du høyt, tydelig,
skarpt og rett på sak.
Den beste hyllesten som er mulig
fra hjertet til en alliert kollega,
en kreativ bror og medcanadier,
som elsket denne gutten fra Donlands
som om vi hadde samme blod.
Vi hyller først en patriot som alltid erklærte og fremmet
de positive interessene i nord,
men som også ønsket amerikanere velkommen
og ble mottatt av dem.
Som alle andre på planeten vår skjønte de til slutt
hans helt unike verdi.
Dette er ikke noe lite liv vi reflekterer over i dag.
Dette er så fullt et liv som noe menneske kan leve.
Glede, overstrømmende personlighet,
smittende raseri, en smule Lugosi-lignende galskap,
med omvendte vampyrtenner og alt mulig.
En titan av en mild, gyllen mann.
Praktfullt ansikt, øyne og kropp.
La ingen bli lurt
av det de mindre opplyste ville kalle "omkrets",
for det er mange vitner til klemmekraften i hendene hans
og stålet i underarmene hans,
de raske og smidige bevegelsene.
Utfordre ham, og du ble slengt bort som en leke.
Det er et ord vi ikke hører mye lenger,
men det gjelder Candy.
Ordet er "storslagen".
Han var en storslagen mann.
John Franklin Candy, hengiven sønn, bror,
altergutt, student, selger,
scene-, radio- og TV-skribent og -artist,
verdensberømt komedieambassadør,
farse- og dramaskuespiller,
internasjonal filmstjerne,
regissør, forretningsmann,
kjenner, perkusjonist,
medmenneskelig velgjører,
ektemann, far,
og den herligste, mest sjenerøse personen jeg har kjent.
Jeg var glad i ham fra det øyeblikket jeg så ham
i hans første plettfrie dress...
...og jeg slutter aldri.
SLUTT NYHETENE PÅ FARTA
Nyhetene på farta.
Vent. Vi kjører den igjen om et øyeblikk.
Det var noe. Det fungerte for historien.
Det var det. Hva syns dere, gutter?
Ganske god dokumentar, om jeg skal si det selv.
Bare én ting plager meg.
Hva med mannen?
Hva vet vi om ham? Motivene hans?
Hvorfor? Hvor er han fra? Hvor ble han født?
Ja, hvor ble han født?
Dra til Jupiter, Venus, Pluto.
Få historien.
Så han ser den,
og vi forteller ham mer om ham enn han vet selv.
Jeg liker det.
Fem minutter.
Mr. Candy?
- Er dette din første bursdagsoppsetning? - Ja.
Det er min første oppsetning, ja.
Vi håper det går bra.
Vi er litt nervøse, og alle er anspente,
men vi har øvd så mye vi kunne,
og vi får se hva som skjer.
Ok. Christopher.
Christopher, hvordan er festen?
Grei. Jeg må spise pizza.
Ok.
Folk kommer ofte og stiller spørsmålet:
"Hvilken rollefigur var faren din mest lik?"
Si hei til pappa. Hei.
Jeg er en som har vokst opp hovedsakelig uten en far.
Og det føles litt som
å være etterforsker i din egen fars liv.
Du går tilbake og ser
på hvem han var, hvem han kjente,
og så også dine opplevelser med ham.
Når jeg zoomer inn...
Da må du justere denne.
For et stygt skjegg.
Dette er nærbildet ditt.
Får jeg se?
Nå er du perfekt. Du er klar.
Og juster den nå, sant?
Det positive var at han var kjempegøy.
Jeg tror faren min var et stort barn,
så han visste hvordan han skulle være med meg.
Hei, pappa.
Kan jeg filme det?
Alle vil komme til toppen.
Tid for store John!
Og det er mye jobb.
Du kan fokusere så du får skylapper.
JENNIFER CANDY DATTER
Du ser ikke noe annet,
eller du glemmer folk,
eller du glemmer deg selv.
- Hei, Jennifer. - Kom til meg.
Han visste at å jobbe hardt, ta vare på teamet,
ta vare på familien,
er det viktigste.
Og pappa gjorde alltid det. Han tok seg av alle.
Han berørte så mange aspekter av verden
at jeg tror det har gjort varig inntrykk.
YONGE ST. KUN SØRGÅENDE
Hvor gammel var du da folk lo av deg,
og du likte det?
I ung alder. Jeg mener...
Som de fleste barn tullet og lekte jeg bare.
Jeg lekte mye.
Jeg hadde god fantasi.
Vi lot alltid som,
hadde sceneforestillinger i garasjer eller noens kjeller.
Så far ble født på halloween i Newmarket i Canada,
like nord for Toronto.
De var der bare i rundt et år. De flyttet til byen til Øst-York
sammen med broren Jim og moren Van.
EVANGELINE CANDY JOHNS MOR
Bestefar het Sidney.
Sid var i den canadiske hæren, sersjant og veteran fra 2. verdenskrig.
Han døde av et stort hjerteinfarkt...
STEVE AKER JOHNS FETTER
...i 1955, på Johns femårsdag.
Bestefar døde da han var 35,
og du tenker: "Vent, 35? Det er altfor ungt."
De snakket aldri om det.
Og pappa var fem år. Han var en liten gutt.
Det kan skje noe med et barn
som opplever tap i så ung alder.
De vet ikke hva de skal gjøre med traumet.
Så hvis far, som femåring, mister faren sin
og ingen vil snakke om det,
feirer de bare bursdagen hans.
Han vet ikke hva han skal gjøre, og leter etter hjelp i oppveksten.
John tok over som faren.
Han var barnet som gjorde alle glade.
ROSE CANDY JOHNS KONE
Og han var den voksne. Han videreførte det.
Han snakket sjelden om det.
Det var en sammenheng
mellom fødselen hans og farens død
som er for forvirrende.
Van bar ham, John gjorde det, Jim gjorde det.
Minnet hans var der for alltid.
De flyttet inn til besteforeldrene mine, i kjelleren.
"Bunkeren", som de kalte den.
De flyttet inn i det huset
som faktisk tilhørte oldemoren min.
Det hjalp dem å overleve. De trengte et sted å bo.
Bestemor bodde sammen med søsteren sin, tante Fran.
Pappa og broren hans bodde nede,
og alle andre bodde oppe.
Det var fullt. De var som sardiner der.
Huset var åpent,
og jeg tror det preget John veldig,
hvor mottakelig han var for folk.
Han elsket familien sin. De lo mye.
De lo alltid.
Folk kunne komme dit når som helst på døgnet,
og det var mat. Hun laget den og sa til John og meg: "Spis",
og så snudde hun seg og sa: "Dere begynner å bli feite."
Vi sa: "Ja, takk, bestemor."
Vi har snakket med noen som kjente deg i barndommen
og tenårene.
Og de husker deg som jordnær
og en fullstendig pålitelig venn.
Har stjernestatusen forandret noe av det?
Jeg håper ikke det.
Jeg er ganske lojal. Jeg er vel som en hund.
Du må slå meg hardt for å få meg vekk.
John Candy i din verden var annerledes enn John Candy i min verden.
Han var sjenert og innesluttet.
PAT KELLY JOHNS VENN
Det er vanskelig å tro.
Han gikk ikke inn i et rom og tok over.
Han hadde et trommesett i kjelleren.
Han hadde en platesamling som var enorm,
og alt var sortert alfabetisk.
John og Jim kjøpte komediealbum.
Men de vi hørte på,
var en gruppe som het Firesign Theatre,
som hadde et radioprogram på 60-tallet.
Fantastisk sketsjkomedie.
TERRY ENRIGHT JOHNS VENN
Og vi hørte på det om og om igjen.
Holder dere?
Jøss, nei. Produksjonsmetodene holdes av alle.
- Det stemmer. - Nei, har du noe stimulerende?
Han var glad i filmer, og det var en kino i Donlands.
ENNIO GREGORIS VENN
Han snakket stadig om filmene han hadde sett
eller figurene.
De gjør aldri bilene store nok.
Han elsket det. Helan og Halvan,
It's a Mad Mad Mad Mad World,
film noir, bare en stor fan av film.
Likte Humphrey Bogart.
Dette er farvel.
Han visste at han ville være den fyren.
Han ville være Jackie Gleason.
Jeg likte å være i dramaavdelingen.
Jeg ante ikke hva som ville føre noe sted.
Jeg var i villrede, og dette var midten av 60-tallet.
Hva gjør du? Det var uansett en turbulent tid.
Jeg prøvde mye forskjellig, men jeg gikk tilbake til å opptre.
Jeg mente alltid at
hans verden og måten han levde livet på,
var veldig lik filmene.
Han var en drømmer.
Når utviklet den morsomme delen av John Candy seg?
På videregående.
Det var nok mer en forsvarsmekanisme.
Jeg prøvde, men var ingen god elev.
Jeg tror jeg fortsatt var i sjokk
etter alle tragediene vi hadde opplevd.
JOHN F. CANDY ELEV VED NEIL McNEIL-SKOLEN
Å gå på skolen kan ha vært en flukt.
Det var en katolsk skole.
Jeg vokste opp som en opprørsk katolikk.
Han vokste opp som "jeg er katolikk".
Lærerne var prester.
Det var ingen kvinner. Nesten som å være i militæret.
Det var ganske skremmende først,
men i hans andre år skjedde noe i løpet av sommeren.
Han kom ut litt.
Til å være så stor hadde han ubegrenset med energi.
Han ville være med på alt.
Han ville gjøre ting. "La oss prøve."
Populariteten hans vokste.
ELEVRÅD
Når du vokste opp som mann i Toronto, likte du sport.
Du spiller hockey eller fotball.
SENIORFOTBALL
Han likte fotball bedre enn hockey.
Som barn håpet han sikkert at han en dag kunne klare det.
På videregående spilte han til han ødela kneet.
Han fikk kneskålen fjernet, og den ble aldri erstattet.
Ingen kneskål på venstre ben.
Det var hjerteskjærende,
og jeg tror han trengte å finne ut hva han ville gjøre.
Studentdemonstrasjonene var de samme som i fjor,
men nå står det "Nixon" istedenfor "Johnson".
Da han var 17-18, var Vietnamkrigen på sitt verste.
Han ville verve seg i den amerikanske hæren.
Jeg vet ikke hvor gammel man måtte være,
men canadiske myndigheter sa: "Aldri. Det går ikke",
men mange gjorde det.
Og han ønsket å gjøre det.
Vi sa: "Du er gal",
men han følte at han ville være en del av det
og beskytte verden eller noe.
Jeg ble også sjokkert.
Han ønsket vel mening med livet.
Han dro faktisk til Buffalo for å se om han var kvalifisert.
Men på grunn av kneskaden
ville de ikke ha ham.
Jeg tror fars folkelige egenskaper kom av oppveksten.
Han forsto arbeideres situasjon.
John hadde en rekke jobber selv i tenårene.
Gjør hvert øyeblikk spesielt
Har mye juleshopping å gjøre
Alle jobbet på Eaton's.
Eaton Center er det store varehuset i Canada.
Fran jobbet der. Hun var i lekeavdelingen.
Og de ga John jobb i sportsavdelingen.
Pappa var der sammen med Tom og Rita Davidson.
Jeg jobbet på Eaton's varehus og ble ansatt i sportsavdelingen.
TOM DAVIDSON VENN
Vi fikk kontakt med én gang.
Mamma jobbet også der.
Tom var en god venn av pappa, Rita var en god venn av mamma.
Vi tok en kaffepause sammen.
RITA DAVIDSON VENN
Jeg husker at vi slentret forbi, og at hun prøvde å få se
på John, sånn helt tilfeldig.
De arrangerte en blind date for mamma og pappa.
Da du tok med kona di på den første daten, hvor dro dere?
Vi gikk på kino på vår første date.
Vi kom ikke overens på første date.
Det var en blind date.
Og jeg tror ikke vi kom så godt overens.
Men jeg skulle vise henne: "Hvordan våger du å ikke like meg?"
Han var veldig snill, veldig skjønn.
Han hadde en sårbarhet.
Han var morsom og hadde en nydelig stemme.
Det var bare noe ved ham.
Skjønn mann.
Han fokuserte på retningen i livet
og sa: "Hvis jeg skal ha kjæreste,
må jeg få meg en ordentlig jobb."
Han spurte om han burde bli skuespiller eller fortsette med forretninger,
og jeg sa forretninger.
Han fikk bil som frynsegode,
og han hadde fast lønn.
Så hvorfor gi opp det for en skuespillerjobb?
Han tok på seg en dress og spurte: "Hva syns du?"
Og jeg sa: "Det er greit om du vil, det går bra."
Men jeg fikk panikk fordi...
John var kreativ. Han var en kraft.
Han likte virkelig skuespill, og han var veldig flink til det.
Han gjorde standup og improvisasjon.
Han var den fødte improvisator.
Han kunne selvantenne.
Han virket ikke redd for å mislykkes.
Han kjente ikke begrensningene sine.
Men han måtte prøve.
Det hjalp at Catherine McCartney sa: "Du blir en god skuespiller."
Han gikk fra Eaton's og over gata til en restaurant.
Agenten så ham og så på ansiktet hans og sa:
"Du ville passe i bransjen."
Første gang vi snakket sammen,
sa han: "Jeg vil spille fotball,
men også bli skuespiller."
Og det var slik det skjedde.
Enten det er overskyet
Eller det er klart
Om det er torden eller vind Som du hører
På barneteateret møtte han Dan Aykroyd og Valerie Brumfield.
Og jeg sier: "Spiller du på barneteater? Ja vel."
Jeg kom nettopp fra Ottawa med Valerie Brumfield,
min gamle komediepartner.
Hun spilte barneteater.
Jeg tror YPT, en av de gruppene,
der de dro opp til Bala Bay
og turnerte rundt og kledde seg som ekorn og sånt.
Hun hadde møtt en fyr der som var...
Hun sa: "Han er akkurat som deg." Hun sa: "Dere er like."
En brun Pontiac Laurentian med fire dører stopper,
og en flott mann kommer ut av den.
Han matchet bilen helt.
Han var så presentabel og dannet
og så canadisk.
"Du kan ikke parkere."
Han sa: "Hvorfor ikke?" "Fordi jeg gir deg bot."
"Jeg gjør som jeg vil."
Jeg sa: "Er du lege?" Han sa: "Iblant."
Og så begynner vi sånn.
Så vi kommer i gang umiddelbart.
Dette er en elskelig fyr.
Så fort du ser ansiktet hans,
må du smile.
Vi møttes på Godspell og elsket fyren umiddelbart.
Godspell kom før Second City.
Gilda Radner,
Andrea Martin, Victor Garber, Paul Shaffer og Eugene Levy.
John sa alltid at han hatet Godspell,
fordi han ble lei av at vi snakket om det.
Godspell var en stor forestilling i Toronto i 1972.
Det var bare gøy.
Vi hadde det gøy fordi vi jobbet.
I 1972 kom Chicagos berømte Second City komedieteater
til Toronto for å holde auditioner.
Toronto hadde en stor kulturell scene,
så vi hadde mange muligheter til å vokse.
Vi kunne dyrke talentene våre
fordi det var et trygt sted å gjøre det,
og vi hadde venner blant oss,
likesinnede folk som vi ikke konkurrerte med,
og alles personlighet og ferdigheter vokste.
Og det var det som ga John enorme muligheter.
Danny kom inn på Second City.
Dan Aykroyd og Valerie Bromfield fikk John med seg,
for John passet perfekt i Second City.
De lurte meg til det. De var allerede i Second City.
De sa: "Du burde bli med oss.
De elsker deg. Du er morsom."
Jeg sa: "Nei, jeg kan tulle med dere, men jeg kan ikke det."
Han sa: "Vi må dit uansett. Møt oss der til lunsj."
Jeg gikk ned og ventet.
Jeg så på alle med ærefrykt, alle fra Godspell...
Og jeg hører John Candy bli ropt opp.
Valerie sier: "Gå inn, vi skriver navnet ditt."
Jeg tenkte: "Jeg skal kverke dere for dette."
Da John var på audition, sluttet ikke fyren han var sammen med å snakke.
John bare lyttet.
Hørte hvert ord han sa. Nikket. Sa seg enig.
Og John fikk jobben på grunn av det.
En ting jeg la merke til med John,
var lav selvtillit...
GRUNNLEGGER THE SECOND CITY
...og han bare forsvant.
Han holdt seg til bakveggen
når det var improvisasjon på gang.
Han var sammen med mange talentfulle, utdannede komikere.
Han tvilte alltid på sin...
Følte ikke at han var i stand
til å være like morsom og talentfull som de var.
Vi begynte samtidig, og vi var de verste.
Vi hoppet inn i et show, de ga oss ting å gjøre, og da måtte du...
Andre del var at du måtte improvisere,
og ingen ville jobbe med oss fordi vi ikke visste hva vi gjorde.
Så vi jobbet bare med hverandre.
Men vi var selvsikre. Vi hadde mye selvtillit.
Jeg tror ikke folk i dag skjønner hvor dårlig du må være
for å være perfeksjonist.
Du må være dårlig og vite at du er dårlig.
Bare når du er veldig dårlig, ønsker du å bli bedre.
Johns utvikling var interessant å se på scenen,
hvordan selvtilliten hans begynte å bygge seg opp.
Han er så talentfull og sterk,
men ikke på en måte som skremte deg.
Selv om John spilte helt forskjellige rollefigurer,
var John alltid der.
Det var så livlig og spektakulært
å se arbeidet og rollefigurene hans utvikle seg.
Det var bare en letthet du følte.
Og alt han sa, var genialt eller oppriktig.
Han gikk ikke alltid for vitsen.
Det var ikke et vellykket Second City-medlem.
Det startet i Chicago i 1959.
Universitetet der hadde ingen teateravdeling,
så de skapte sin egen.
Det var Elaine May, Mike Nichols,
Severin Darden, Del Clos, Bernie Sahlins...
- Harry Truman. - Harry Truman var med.
Noen sa at du var den neste Harry Truman.
Ja, det gjorde de lenge.
- Det har vært en forbannelse. - Ja.
CANADISK AVDELING
Second City gjorde det virkelig for meg.
Jeg vokste opp da jeg kom dit, på mange måter.
Jeg lærte håndverket mitt, noe jeg aldri forsto den gangen.
Jeg forstår nå hva jeg lærte da.
Han var morsom.
Han var flink til å improvisere,
og han var bare en fin fyr.
Ikke bare tar han seg av den andre personen som rollefiguren,
men han tar seg alltid av personen
som personen.
Du minnet meg om kallenavnet, Johnny Toronto.
Det kom av Johns ego.
En dag skal jeg eie denne byen.
"Du vil ha noe gjort. Jeg kan gjøre det.
Hør på meg. Jeg har svarene på alt."
Hvordan det skjedde?
Jeg vet ikke. Folk kalte ham "Johnny Toronto".
Vet du hvor mange som ville være Johnny Toronto?
Mange av dem.
Vi gikk alle over streken med alkohol av og til.
Han var veldig morsom fordi han ble fysisk.
Han bare grep tak i deg.
Han omfavnet deg,
og han kunne kaste deg rundt som en dukke.
Han kunne ta bicepsen din og klype den
og klemme kjøttet ditt helt til beinet.
Det ble antatt at John skulle være stjernen
fordi han så ut som og oppførte seg som en stjerne,
fordi han kjørte rundt i limousiner uten penger og sa:
"Dette er den jeg er. Alle må ta meg igjen."
Jeg endte ofte opp i Johns leilighet,
og han hadde en liggestol
og Rothmans, som vi regnet som en elegant sigarett.
Det var en annonse for et sted som het Lincoln tepper.
"Tre rom for 199 dollar."
John bestilte Lincoln tepper hjem til seg.
Det viste seg at når de kommer,
koster de mer enn de 199 dollarene.
Hans kostet 1200 dollar, noe han ikke hadde.
Og det var limegrønne tepper, måtte være på salg,
men til dem hadde han noen praktfulle gylne gardiner.
Og da han lente seg tilbake i liggestolen med Rothman-sigaretten og sa:
"Ja, se på alt jeg har oppnådd her."
Utrolig nok, hver gang det var middag,
betalte John regningen,
men han tjente det samme som oss.
Men John følte bare for å betale.
Og plutselig laget vi SCTV sammen.
Det var seks personer som elsket å se på TV,
men de likte ikke det de så.
Så de bestemte seg for å gjøre noe med det.
Det var høst.
Jeg var på turné med Great Lakes Shakespeare Festival.
Den lokale TV-stasjonen
sendte disse syndikerte programmene mellom 17.00 og 19.00.
Og jeg kom over det.
Det var...
Det var som Leave It to Beaver.
Leave It to Beavers 25-årsjubileum.
Og jeg så en episode av SCTV,
og det var John Candy som Beaver.
Flaherty som Ward Cleaver
og Catherine O'Hara som June Cleaver.
Og Eugene Levy var broren Wally.
Og jeg visste ikke hva det var,
men det tok knekken på meg.
- Hei, småen. - Hei, Eddie.
Jeg hører at dama di har en affære med Fred Rutherford.
Hei, Mrs. Cleaver.
Jeg fortalte Wallace og Theodore
at du bare ser yngre og yngre ut.
Takk, Eddie.
Jeg tok med denne til Mr. Cleaver.
Han skalv veldig sist jeg så ham.
- Håper det går bedre. - Det gjør det nok.
Takk for at du spør.
- Det er lunsj, Beaver. - Ok, mamma.
Det var veldig lovende første gang jeg så ham.
En subtil, stor, voksen fyr
kledd som Jerry Mathers, som sa: "Jeg vet ikke, Wally."
Eddie Haskell gjør meg virkelig sint.
- Drep ham, da vel. - Nei,
jeg kan havne i fengsel. Dessuten er det ulovlig.
Men, Beaver, ingen trenger å vite at du gjorde det.
Vet ikke, Whitey. Jeg har ikke engang pistol.
Kom igjen, Beaver.
For komikerstudenter, og med det mener jeg...
Er du feig?
...at når komikere ser noe morsomt,
ler de ikke, men sier: "Det er morsomt."
Det gjør vi.
Hei, Gil Fisher her, fiskemusikeren.
Jeg mener hemmeligheten bak skuespill er å late som.
Akkurat da
var vi med i Second City i Toronto,
da de ville lage et TV-program.
De valgte Harold som hovedforfatter.
FORFATTER, SKUESPILLER
Programmet vårt var SNLs fattige fetter.
Ingen sponsorer, og ingen sa hva vi skulle gjøre.
Det var som å bli sluppet løs i et TV-studio.
Vi visste ikke når serien gikk, så vi kunne ikke snakke om aktuelt stoff.
Vi ble tvunget inn i de mørke delene av fantasien.
DE MORSOMME GUTTA SE OPP
Johns stil var utadvendt,
og han hadde stort behov for kontakt.
Hei, Mr. Mambo her.
Tenk på Monty Python, Second City, Saturday Night Live.
Han var en av de beste underholderne av dem alle.
Og John, som ikke kunne skjule størrelsen når han spilte Julia Child
eller Pavarotti.
Den eneste gangen du så en stor mann gjøre sånt,
var Jackie Gleason, Lou Costello.
Det måtte være en fyr som spøkte om størrelsen sin.
Og det gjorde han ikke.
Bruno!
Han og Eugene sammen.
Glimrende.
Det var skumle filmer som endte med å ikke være så skumle,
og alle var 3D-baserte.
Men ideen om å skape en veldig billig 3D-effekt...
...var en veldig morsom idé.
Stemmer. Hvorfor vente i timevis på at martiniene skal virke,
når hurtigdrikking kan gjøre deg til festens midtpunkt nå?
Vi danser mambo!
Jeg er i lettpåvirkelig alder.
En komediefrik, og her kommer John Candy.
Jeg tenker: "Hvem er den fyren?"
Kaller du meg fyllik?
Jeg ordnet jobben.
Noe John gjorde som jeg elsket, var
kjappe vendinger, tegneserieaktig.
- Ja, de er... - Lesbiske?
Og jeg mener det positivt.
Ingen bokstaver.
Han kunne gå fra absolutt barnslig, onkelaktig...
"Hva snakker du om?" Og det er sinnssykt.
Feige YellowBelly
Han spilte en karakter i en sketsj som het YellowBelly.
Det er en reklame for et TV-program
om en feig soldat i det gamle Vesten.
Omtrent som Oppenheimer-eksplosjonen for meg.
Utstøtt av nord og sør under borgerkrigen
for sitt dobbeltmoralske forræderi,
og han er Vestens største feiging.
Han er YellowBelly.
Og han er der, og han skjelver og er redd.
Og så går en kvinne og sønnen forbi.
Og gutten sier: "Er det YellowBelly?"
Og hun sier: "Stille!"
Mamma, det er YellowBelly.
Og YellowBelly snur seg og skyter dem i ryggen.
Og du må huske at dette er rundt 1980.
Det var uhørt.
Du skjøt barnet mitt!
Din feiging!
Hjelp!
Den feigingen...
Det var banebrytende.
At du kan lage en sketsj
der noen skyter en mor og et barn i ryggen
mens en morsom sang spilles.
Hei, Yosh Schmenge her.
Stan Schmenge her.
Og vi er De glade vandringsmenn.
På Schmenges,
straks kostymet kom på, var det den han var.
Du må være en Schmenge for å gi et slikt tilbud.
Bare...
Når du blir så trygg
på hverandre og er så mye sammen,
blir kjemien vanvittig god.
Men i den første sesongen
ble John veldig opprørt.
Det handlet om
hvem som bidro til skrivingen og ikke.
Vi fikk betalt som skuespillere og forfattere,
men John bare som skuespiller.
Han likte det ikke.
John så visst en sjekk
og sa: "Vent litt, hvorfor får jeg mindre betalt?"
Og der oppsto spliden.
Han bar nag, og han ble aldri ferdig med det.
Det var der fortsatt.
Og John kunne bære på smerten lenge.
John må ha hatt tusen sånne i løpet av karrieren.
Jeg tror Jim jobbet på Second City.
John skaffet ham jobb.
Han var en del av crewet, Johns bror, så han trakk kabler.
Jim fikk hjerteinfarkt i garderoben,
og det var ikke hyggelig for John.
Ikke sant?
Jim tok ikke vare på seg selv.
Det rystet far.
Skremte ham, for det skjedde igjen.
Det gikk bra. Det gikk bra med Jim.
Men vi kjørte til sykehuset.
John sa: "Bli her", og han var veldig sint.
Så John kommer tilbake,
og i studioet hadde vi en tiki-bar.
John setter seg i baren og tar en drink og en sigarett.
Han sa: "Den hersens broren min tar ikke vare på seg selv."
Det var Johns selvmotsigelse.
Ingen hadde større forventninger til ham enn John selv.
Så når ting skjedde, tilbakeslag,
var det overveldende.
SCTV begynte i 76.
Tre år senere gikk det tomt for penger.
Det ble syndikert,
og så stoppet det.
Så begynte det igjen et år senere i Edmonton i Alberta.
Først 30 minutter,
og i 1981 utvidet de til 90 minutter,
og det ble enormt.
SECOND CITY-FEBER
Men John var nøkkelen til å snu det som feilet...
MIN MONCTON
...til noe som ble vellykket og morsomt.
Det er en tidskapsel.
Det var som en familie nummer to,
som ble hans første familie.
Ble familien min.
Han elsket den. Det var vanskelig for ham å gi slipp på den,
for han var så følelsesladet.
Men han måtte gå videre.
Så ble det filmer.
Johns første store film var 1941.
Vi gjorde fortsatt SCTV, og Spielberg ønsket ham.
En sesong av SCTV var ferdig skrevet,
og vi festet.
Folk sa: "Steven Spielberg er her.
Han vil treffe deg."
Jeg trodde det var en spøk. Men der var han.
Han var bare omgitt av mange.
Han sa: "John, jeg liker arbeidet ditt", og jeg ble helt...
Men han sa: "Jeg vil ha deg i filmen 1941.
Jeg har en rolle jeg tror er perfekt for deg."
Og jeg sa: "Tusen takk."
Det er fest, og vi har drukket,
så tusen takk.
Takk for at du ser på SCTV."
Han sa: "Nei, jeg ønsker deg i filmen."
La oss lemleste maten før de kan servere den til andre.
Herregud.
- Hei, John. - Dette er Skjult kamera.
- Står til? - Bra.
John sa: "Jeg skal gi dere alle roller."
Kanskje dårlig samvittighet.
Han var den eneste som ble tilbudt en film i USA.
"Det går bra, John."
Har du sett filmen 1941?
Ja.
- Likte du den? - Deler av den.
Vi var kledd som soldater.
Vi var små barn som levde ut fantasiene våre.
Foretrekker du å jobbe med spillefilm?
Jeg vil prøve å fortsette om det er mulig.
Om det er noen der ute med en film.
I BOKS!
Hvor var du da du fridde til kona?
Vi hadde levd i synd i flere år,
så det var noe annet.
Jeg fridde vel i Los Angeles
mens vi filmet 1941.
Det var vanskelig å finne en dato.
Vi fikk ikke en helg.
Det var et teit bryllup, men gøy.
Et teit bryllup?
Kirken vi giftet oss i, var under utbygging.
Vi tenkte ikke på å sjekke, og den var under utbygging.
Giftet foreldrene dine seg på McDonald's?
Nei. De giftet seg i et studio
der en McDonald's Canada-reklame nettopp hadde blitt filmet,
og de gylne buene er fremtredende.
Det Rose alltid tilførte,
var et rolig, kontrollert
og jordnært element.
Hvis John var opprørt over noe,
roet Rose ham ned innen dagen var omme.
De hadde et av de beste ekteskapene jeg har sett.
Sommeren har blitt sesongen for minst én respektløs,
ekkel, anarkistisk slapstickkomedie.
Denne sommeren er det Stripes.
Dewey Oxburger her.
Venner kaller meg Ox.
Dere ser kanskje at jeg har et lite vektproblem.
- Nei. - Jeg har det.
Jeg gikk til en lege,
og han sa at jeg har svelget mye aggresjon,
sammen med mange pizzaer.
Pizzaer.
Jeg er ganske sjenert.
Jeg er sjenert, og...
Hvordan de beskrev ham i begynnelsen...
KOSTYMEPRØVE
På grunn av ansiktet hans, det runde ansiktet,
beskrev de ham med vekt.
Så han visste at det allerede var definert for ham.
Så jeg tenkte at mens jeg er her, kan jeg gå ned noen kilo.
Og treningsprogrammet tar seks til åtte uker? Hardt?
Det er perfekt for meg.
Jeg skal dra herfra som en slank og tøff kampmaskin.
Si meg,
inni John Candy,
er det en slank og tøff kampmaskin som lengter etter å komme ut?
Ser det ikke...
Det ser ikke sånn ut. Nei.
Nei, det er det ikke.
Jeg er lykkelig som jeg er.
Selv i intervjuer sa de ting som fornærmet ham.
Den heter Big City Comedy.
Hvis du ikke husker "Big", se på John.
- Se på byen. - Det vil friske opp det.
Han visste hva han sto overfor i denne bransjen.
Du er veldig kjekk.
Men om du faktisk ble
en slags hovedrolleinnehaver, slank og flott...
Er det sant at...
Tror du ikke alle elsker en tjukkas?
- Sikkert. - Hvorfor det?
Jeg vet ikke. De er vel harmløse.
Jeg er ikke sikker.
Nei, om jeg gikk mye ned i vekt,
tror jeg ikke det ville påvirket meg.
Men det ville ikke endret stilen din
eller humoren din?
Nei.
Å si at John hatet det...
John godtok det ikke.
Og det er en annen måte å si at han hatet det på.
Det var ingen selvforakt i John.
Det var bare kunstnerisk renhet av en annen grad.
Du blir behandlet som annenrangs,
eller det føles sånn.
Du er så sårbar og følsom for det.
Og jeg tror det har mye å gjøre med
hvordan jeg spiller.
Jeg ser på ting med tynne øyne.
Jeg vurderer aldri noen ut fra det fysiske.
Hvem som er i personen, er det som teller.
Jeg tror jeg har lært i årenes løp,
ved å ha en stor kropp.
Du begynner...
Folk behandler deg annerledes.
Og det kan gjøre vondt. Folk blir såret av det.
Han mislikte Stripes
og scenen han hadde i gjørma.
Gi meg et spark, skatt.
Jeg var vert på brytekampen,
som han ikke ville være med på.
Det var: "John, ta av deg skjorta
og rull rundt i gjørma med en gjeng strippere."
John hadde på seg en langermet T-skjorte,
for han ville ikke ha bar overkropp.
Kvinnene var i god form.
De begynte å dra ham i ørene og sånt.
Folk utnyttet ham litt
fordi de trodde: "Du kan gjøre hva du vil for å såre ham."
"Du kan si hva du vil. Du kan såre ham."
"Han er så stor at jeg ikke kan såre ham."
Han likte det ikke.
Jeg forsto det.
Men det er ansiktet du setter på verden
som definerer hvem du er.
Han er bare vennlig og glad.
Og du kan være slem
eller fornærme folk eller ta igjen.
Det gjorde han ikke.
Kanskje jeg burde gi meg.
Få se. La meg se først.
Ikke med den hånden. Kom igjen!
Utfordre meg. Bløff meg. Kom igjen.
Hvor mye vedder jeg?
Om det var meg, ville jeg veddet alt.
Jeg er en aggressiv gambler. Mr. Vegas.
Kom igjen. Kjør på.
Gjør det.
Ja. Sånn, ja. Jeg er med.
- Hva har du? - Jeg har fullt hus.
Tre treere og to seksere. Det er fullt hus.
- Hva har du? - Jeg har firere, et ess.
Et ess, en åtter og en sjuer.
Du taper. Ikke sant?
Hvis du hadde hatt fire firere, ville du ha vunnet.
Du begynner å bli god.
Liker du det? Er det ikke gøy?
Du er god til å være første gang.
Vi er her på et slags fristed for deg.
Et sted du neppe ser så ofte.
Aner du hvor stor stjerne du er i hjembyen din?
Nei.
Når du kommer på lerretet i Stripes,
har jeg hørt at folk jubler.
De sier: "Der er John Candy, helten vår."
Det er fint å høre.
Synker noe av det inn, eller er det bare rart?
Det er veldig rart. Det er vanskelig å forholde seg til.
Dette er huset. Dette er hjemmet mitt.
Det føles godt her.
Jeg liker New York, men New York gjør meg gal.
Det er bare så... Jeg blir bare gal der.
Jeg liker det.
Det er for mye bra. Det er alt.
John Belushi sa...
Da han prøvde å overtale meg til å gjøre SNL, sa han...
Og han spilte Frank Sinatras "New York, New York",
og han sa: "New York er Roma."
Komikeren John Belushi døde i dag
i en leid bungalow i Hollywood.
Los Angeles Times siterte en kilde som sa at komikeren hadde kokain i blodet.
JOHN BELUSHI ER DØD
Jeg sa det til John. John brast i gråt.
Og sa: "Herregud, det begynner."
Jeg kan ikke engang...
For jeg skjønte det. Jeg visste hva han mente.
Jeg visste at det var...
De morsomme stundene alle disse 20-åringene hadde...
Det kunne ta slutt.
Det er tungt, men det er barnehjernen.
Det er dit vi går.
Psykologisk kommer det av
en frykt for: "Skal du dø snart?"
"Skal du dø snart?"
"Går det bra med?"
Og jeg opplevde det som barn.
"Mamma, skal du dø snart?"
Jeg husker at John den gangen sa:
"Jeg vet ikke om jeg blir mer enn 35."
Så faren til John dør som 35-åring,
på hans femårsdag.
Og John vet at han har sin fars hjerte.
Jeg tror jeg møtte John da han var 33 eller 34.
Så allerede da
følte han at han levde på lånt tid.
Han kom til å bli borte
på et blunk, akkurat som faren gjorde.
Jeg husker en kveld John var på fest hjemme hos Marty Short.
Så han drakk den kvelden.
Og så ble han sentimental og ville dra.
Og jeg hadde kjørt ham.
Jeg rullet ned vinduet, snakket med ham
og sa: "John, sett deg i bilen."
Han gikk en halv kilometer, kanskje en kilometer
før han satte seg i bilen.
Og så sa han:
"Du vet det ikke, Dave. Du vet ikke hva jeg går gjennom.
Du vet ikke hva jeg har i hodet."
Jeg sa: "Jeg har på følelsen at jeg finner det ut i kveld."
Han var tynget av farens død
nesten hver dag.
De tingene var i hodet hans,
i hjertet, og han bar på dem.
Det går ikke.
Vekten av alle.
Vekten av fortiden.
Han ville ikke gå til lege,
for da ville han finne ut at han måtte endre livsstil.
Du går til lege, og legen ber deg slutte å drikke.
"Jeg vil ikke slutte å drikke."
For han var avhengig.
En mestringsmekanisme.
Hans var: "Jeg vil spise og drikke.
Og hvis jeg slutter med det, kan jeg ikke jobbe."
Det var en ond sirkel.
Noen ganger benekter du det bare og bare...
"De styrer sitt eget skip."
Og han var i en bransje der utseendet var så viktig.
Jeg er sikker på at det påførte ham ekstra stress.
Men det var også en del av ham.
Du ser litt annerledes ut enn sist du var her.
- Gått ned litt. - Jaså?
Jeg var på noe som heter
Pritikin-senteret i California.
Jeg var der i 26 dager.
Jeg røyker ikke lenger.
Du var der i nesten en måned?
Ja. 26 dager.
Kan du si hvor mye du veide før du dro?
Vil du ikke?
Jeg veide 155 kg. Det var mye.
Hjemme jobbet han med det hele tiden.
Han prøvde, han hadde en trener hver dag.
Han fulgte alltid en diett.
Han sjekket alltid med legene, og de sa han var frisk.
- Hvor mye gikk du ned? - Trettito kilo så langt.
Men så ville bransjen ha ham stor.
Jeg husker byrået sa:
"Gå for all del ikke mer ned i vekt."
Og da tenkte John: "Ok, fortsett å spise.
De liker det. De vil ha meg stor. Jeg skal være stor."
Jeg bekymret meg.
Bare slapp av, ok?
Jeg er ikke sint lenger. Full kontroll.
De reparerer neppe alle attraksjonene samtidig.
PARKENS SIKKERHETSKONTOR
Beklager, parken er stengt.
Elgen utenfor burde sagt det.
Harold Ramis, som skrev for SCTV,
laget Vacation.
Walley World!
Slutten var dårlig. Forferdelig.
Så de tilkalte pappa som en nødløsning.
"Vi må endre slutten.
Du er perfekt for denne rollen."
Pappa sa: "Ja, jeg stiller."
Jeg kjente John godt.
Han hadde en rollefigur på SCTV som het Paul Fistinyourface,
som var en stor klovn.
Noen av innbyggerne dro også.
Ingen varslet dette kontoret om noe.
Jeg ba ham spille rollefiguren som en slektning av Paul Fistinyourface.
Og Vacation ble bare helt enorm.
Jeg visste at han ville bli stjerne, og du kunne se det i Splash.
Han var utrolig morsom.
Det var Johnny Toronto.
Det er figuren som kom ut i Splash.
Hvor full du blir, avhenger av hvor mye alkohol du inntar
i forhold til kroppsvekten.
Skjønner du poenget?
Det er ikke det at du drakk mye.
Du er bare for tynn.
Det var dødskult.
Det var som en arbeidsferie.
Å jobbe med John Candy, derimot, var skummelt,
for jeg var så stor fan av både John og Eugene Levy
etter arbeidet deres på Second City
at jeg var litt usikker på å være med,
sikker på at de kunne overgå meg fullstendig.
Ron Howard er en vanskelig mann å jobbe for.
Jeg utstår ham ikke.
Familien hans.
Tom Hanks...
...med alle problemene sine,
kunne ikke spille seg ut av en papirpose.
Freddie, vi må snakke.
Mangler det vekslepenger?
- Det var vaskejenta. - Bryr meg ikke.
Gjør du ikke?
Det var meg.
Noe som gjorde inntrykk, var at John var så inkluderende.
John prøvde ikke å overgå meg.
Han prøvde ikke å ha de morsomste replikkene.
Han prøvde å utvikle kjappe replikker.
Jeg forsto ikke det med improvisasjonsprosessen.
Han sa: "Ja, og?"
Han ventet på at jeg skulle finne på noe annet
som ville gjøre det bedre og forlenge scenen.
Vi hadde scenene da de to brødrene var på kontoret vårt,
og han snakket om hva han gjorde i går.
Kanskje jeg var på Club A i går kveld.
Noe nytt for deg.
Kanskje jeg møtte Mr. Buyrite, som eier supermarkedene.
Og kanskje vi er hans nye dagligvareleverandører.
Det var ikke før det jeg innså
at John inviterte meg til å leke med ham.
Vi fant på alle mulige nye ting der og da.
Angående pulten...
- Jeg var ute i natt. - Jeg må hente smokingen.
Drakk i hele natt. Det er viktig.
Du takler dette.
- Slapp av. - Ja, det går bra.
Hvorfor er det alltid en svinesti her?
Gjør det jeg gjør.
Jeg har et system.
Jeg snakket,
og John tok telefonen og begynte å tulle sånn.
Var vi gift, ville du ikke bare flyttet.
- Hun kan det. Jo. - Kan du legge på?
- Var det deg? - Legg på.
- Beklager. - Nei, ikke du, Victoria.
Visste ikke du var der.
Det bygget videre.
Det bygget videre og var inkluderende.
Og squash-scenen.
Han hadde vært oppe og lest replikkene.
Akkurat. Den delen av historien.
Han var ute og drakk,
og Jack Nicholson kom inn.
Og Jack kjente John.
Kanskje de møttes for første gang der,
men de drakk.
Hvis Jack Nicholson ba meg inn på en bar
og drakk med meg hele natten,
ville jeg gjort det.
John kommer inn, ikke bare utslitt,
trolig med bare halvannen times søvn,
men han kommer også oppglødd etter en kveld med Jack Nicholson.
Og vi må gjøre en veldig fysisk ting.
Alle ler av én ting,
og John bruker utmattelsen sin
i en grad som fungerer for broren min.
- Hvor lenge har vi spilt? - Rundt fem minutter.
Herregud, hjertet mitt slår som en kanin.
Vil du ha en øl?
Hvor mange tagninger trengte du på opptaket
der du slo ballen mot veggen og du får den i hodet?
Du vil ikke tro det, men tre.
En av de mest effektive scenene i filmen er din scene,
når du sier til Tom Hanks:
"Hvis du er forelsket, er du forelsket.
Det skjer kanskje aldri med meg."
"Folk forelsker seg."
- Sa du det? - Ja.
Jaså? For noe tull.
Det fungerer ikke slik.
Vet du hvor lykkelig du var med henne?
Det var jo da du ikke drev deg selv til vanvidd.
Hver dag? Kom igjen.
Noen blir aldri så lykkelige.
Jeg blir aldri så lykkelig.
Det var en av grunnene til å spille i filmen.
Manuset lot meg gjøre noe annet enn å spille squash.
Det var virkelig stort.
Splash gjorde John til en ekte stjerne.
Det er en forandring som begynner å skje, og han blir en stor kjendis.
Og det skjedde så fort.
Når du får filmstjernestatus,
hvor vanskelig er det å holde livet ditt så normalt som mulig?
Du prøver bare å sette ting i perspektiv.
Livet er for kort.
Dette er et ekte sted. Det er ekte mennesker rundt meg.
Du må gjøre ekte ting hver dag.
Du må skifte kattesand.
Du må ta ut søpla, og du må gjøre ting.
Du har ansvar.
Jeg valgte det.
Mange vil ikke ha ansvaret
med en familie, et holdepunkt.
Mange liker bare å ta det som det kommer,
leve hardt, dø ung, livet er en diamant.
"La oss gjøre det."
Og det er ikke slik jeg velger å leve livet.
Fortsett sånn.
Jeg er komediefan
og interessert i komikere og forfattere,
men jeg tror aldri at det er noe jeg skal gjøre.
Jeg tror det er høsten av sisteåret mitt,
og jeg er leder av Lampoon.
Og vi fikk ideen om at heltene våre kunne besøke Lampoon,
og jeg var veldig ivrig etter å få John Candy til å komme.
Og så hører vi fra folkene hans: "Ja, han kommer."
Så jeg kjører til Logan flyplass.
Han tok et rutefly fra Toronto,
og jeg ser John Candy komme ned en rulletrapp.
Han hadde et kamera rundt halsen som en turist.
Hvis John Candy skulle spille turist,
ville han ha et kamera rundt halsen.
Han ville si: "Oi, jøss." Det var sånn han var.
Jeg er avbildet ved Harvard
og i Adams House.
Jeg har bevis på at i to tilfeller
hadde han kamera og tok bilde av meg,
noe som er et bevis på mitt sinnssyke ego.
Det er alt jeg bryr meg om.
Vi skulle vise en stor montasje av alle klippene hans,
og alle på campus ville se den.
Han var alt du ville at han skulle være.
Han var John Candy ganger ti.
Han bare tuller. Han får alle til å le.
Jeg husker at han så på klippene
som om han ikke hadde sett dem før.
Han fylte rommet med auraen sin.
Han var ekspansiv og glad og entusiastisk i alt.
Jeg innrømmet for ham at jeg var veldig interessert i komedie,
og kanskje til og med ville prøve.
Jeg glemmer aldri dette.
Han så meg i øynene og sa: "Ikke prøv det.
Enten gjør du det eller ikke.
Du prøver det ikke."
Og det sa meg: "Du må gi alt."
"Alt eller ingenting."
Og hva synes din egen familie om å ha en berømt sønn?
Det tar på.
Broren min liker det ikke noe særlig.
Han er alltid Johns bror.
Han er storebror.
Så det er enda verre for en storebror.
Det føles ikke bra, men...
- Hvordan er du som ektemann? - Som ektemann?
Veldig dårlig, for jeg er knapt her.
Skuespiller.
- Og far? - Ja, det er fint.
Det er datteren min der borte, Jennifer,
som er det beste som har hendt meg.
Pappa hadde kjøpt denne gården i en by som heter Queensville,
da jeg var under et år gammel.
Det var tilfluktsstedet hans.
Det var en svær, vidstrakt eiendom.
Men et veldig enkelt hus med basseng.
Det var en hengekøye i hagen og en vakker rød låve.
Jeg tror også det var en utvei.
Du har avslått filmer fordi det ville kreve reising.
Ja, mange ganger har jeg måttet det.
Barna blir litt eldre, og jeg vil være med dem.
Datteren min, som nettopp ble født,
går nå på skolen.
De vokser så fort.
Det sies så ofte, men de vokser opp så fort,
og jeg vil være litt med dem
så de kan si: "Ja, det er faren min", ikke den fyren på TV.
Han elsket å være far,
og han var samfunnsengasjert.
Han elsket å gjøre ting med barna på skolen.
Grådig baby.
Han var en guttunge.
Han var et barn.
Jeg tror det lykkeligste jeg har sett John,
var når han var på sitt eget kjøkken.
Jeg tror den Johnny Toronto-livsstilen
krevde mye energi.
Han ville være...
...mindre i verden.
Unnskyld meg.
Oi, beklager så mye.
Hånden min.
Alle som jobbet med ham, ble glad i ham.
Da han laget Summer Rental, sa Carl
at han gledet seg til å snakke med John Candy.
REGISSØR, SPACEBALLS
Du tok en ferie fra familien min.
Og nå skal jeg ta noe fra deg.
Han ville bli husket for sin godhet.
Han gikk på settet for å gjøre folk lykkelige.
Fra mannskapet til sminken, til garderoben,
til sjåførene.
Han var der for å ha det gøy med folk.
Hei!
Tok seg av moren og tanten sin.
Tok seg av broren og søskenbarna.
Og han tok seg av oss.
Måten John behandlet familien på, sa mye om fyren.
Og du så mer dybde og hjerte
i en fyr som har det aspektet i livet.
Han tok ikke roller
som ikke spilte på en bestemt tankeprosess
eller en drøm om å være slik eller slik.
Gi meg en klem.
- Hva? - Gi meg en klem.
- Pappa! - Kom igjen.
- Jeg er for gammel. - Du blir aldri for gammel for det.
Like mye som han var John Candy, spilte han også John Candy.
Han var en far.
Vi havnet i trøbbel, vi fikk kjeft.
Stikk av!
Men det var også mye kjærlighet.
Du røyker vel ikke?
Pappa!
Jeg er bare en pappa.
På en måte.
Det var som om han skapte faren han alltid ønsket seg.
Når du og jeg er i skogen, er det som om faren din tar deg med hit?
Ja, det er nok det.
Ja. Jeg forstår.
Han viste så mye av sin egen sårbarhet og godhet
og vennlighet i karakterene han skapte.
Og han var en god skuespiller. Han kunne formidle det uanstrengt.
For Chesters.
Han var en fullendt skuespiller.
Han visste hva som måtte til, og han visste at han kunne levere det.
Han spilte jordnært og oppførte seg som et menneske.
Han var en god skuespiller fordi han var et godt menneske.
Carl sa det var en fryd
fordi John Candy var så morsom og godhjertet.
"Hvis du får sjansen..." "Jeg ser etter en mund."
"Hva er det?"
Halvt menneske, halvt hund.
Jeg er min beste venn.
- I min neste film, som het... - Spaceballs.
Måtte Schwartz være med deg.
- Hvem er du? - Jeg er forloveren.
- Hva heter du? - Spy.
Ditt fulle navn?
Spydig.
Vi gjør ikke dette bare for penger.
Jeg gjør det for masse penger.
Gi meg poten!
Fy faen!
Han gjorde det.
En dag tok John stolen min med "Regissør" på,
og han satte seg på den.
Jeg sa: "John, det er min stol."
Han sa: "Ja.
Jeg vurderer å regissere, og jeg vil vite hvordan det føles."
Han satte meg ut. "Jeg vil vite hvordan det føles."
Jeg spurte: "Hvordan føltes det?"
"Det er som å sitte i en vanlig stol."
Og han hadde en vill, rar og vakker sans for humor.
Og velsignet med en godhet og et smil.
Det alltid kjærlige smilet.
To generasjoner har gått, og fortsatt
er minnet hans like levende som alltid.
John var snill mot folk han bare skulle være med i et minutt.
Når du jobber, må du være profesjonell.
Hvis det ikke går bra...
Han var erfaren. Han spilte i mange filmer.
Han lærte å jobbe på settet.
Slik var det i en scene.
Du kunne ikke la noen slurve seg gjennom den.
Du sier: "Nei, kom igjen. Dette er ekte nå.
Vi må gi.
Du må gjøre ditt aller beste."
Vi leste gjennom, og det var Marilyn Suzanne Miller,
forfatter på Saturday Night Live.
Hun skrev et stykke.
Sydney Pollack skulle regissere det.
Mange kjente skuespillere.
Det var Ray Liotta, Kevin Kline,
Candy, meg og en håndfull andre.
Og Candy hadde en scene der han var på do
og snakket derfra... Og...
Han melket det så fælt.
Han melket det virkelig.
Timingen var helt...
...ufattelig.
Det var helt utrolig.
Og jeg ser på.
Jeg ser på Sidney Pollack, som går fra vettet
fordi John bare melker det,
bare for moro skyld.
Jeg ler fordi jeg vet at Sydney kommer til å kverke ham.
Å høre at John kunne suge er mer interessant enn...
Han sugde ikke. Han bare melket.
Han bare melket.
Det var jo morsomt for det.
Det var bare at det på ingen måte tok hensyn til
at det var en annen skuespiller i scenen eller i hele stykket.
Jeg har sagt det før, og jeg gjentar.
Livet går ganske fort.
Om du ikke stopper og ser deg rundt, kan du gå glipp av det.
Da han traff John Hughes...
FORFATTER, REGISSØR
...kom han virkelig i flytsonen.
De to var som brødre.
Brødrene de ønsket seg.
John Candy og John Hughes...
REGISSØR, ALENE HJEMME
...visste godt hva pisspreik var.
De likte ikke tåper.
De to var åndsbeslektet.
John Hughes var så glad i John Candy,
og de delte en vakker, mørk sans for humor.
Gode mørke vitser.
Men så ekte, frykten ved å være forelder.
Det er familien som ferierer sammen.
Vi var på gården deres. De var på vår.
Vi var hjemme hos dem, grillfester, hver høytid,
og jeg tror det påvirket filmene.
Han er på sitt beste når de to jobber sammen.
Om én skuespiller forbindes med John Hughes,
tenker mange Molly Ringwald eller noe sånt.
Men: "Nei, det er John Candy."
Jeg har spilt i like mange som henne.
Vi har spilt i tre.
Jeg tror Candy spilte i ni.
Du burde assosiere de to.
Arbeidet deres forble veldig ærlig og ekte.
Og når du ikke går på dagligvarebutikken
eller den lokale kafeen,
og du begynner å adskille deg fra ekte mennesker,
da mister du kontakten med hva som foregår i verden.
Og John Candy og John Hughes mistet aldri det.
Jeg tror John Hughes så på John
og ble betatt av ham
i ordets beste forstand.
Jeg kunne gi et manus til John.
John kunne gjøre den siste sjekken.
Og som regissør var det en flott gave.
Han lot meg ikke gjøre feil.
Han skrev karakterer for ham.
Uncle Buck ble skrevet for John.
Det sier mye når en begavet regissør som John Hughes
lager en film for deg.
Hei, står til?
Hvem er du?
Jeg er onkel Buck.
Hva med dette? Da John Candy døde, var han 43 år gammel.
Jeg er 44 år gammel.
Jeg er sju år eldre i dag enn han var da vi filmet Uncle Buck.
Dagens Mac-faktum som får deg til å føle deg gammel.
Jeg tror det var lett å trekke paralleller
mellom John Candy i virkeligheten og onkel Buck.
Derfor er det nok en av favorittene mine,
for han la mye av seg selv i den.
Hele holdningen med de to barna i filmen
var basert på Jennifer og Christopher,
og hvordan jeg var med dem.
Men jeg var aldri nedlatende mot dem i det hele tatt.
Det er ikke onkel Buck med barna i filmen heller.
Og derfor liker de ham.
De er likeverdige,
og de får respekt og selvtillit.
Mange kan ikke eller liker ikke å jobbe med barn.
Det var stort.
Tro meg, som voksen er barn vanskelige å jobbe med.
John var alltid veldig snill og god mot oss.
Og han viste mye respekt.
Når du er åtte, får du ikke respekt,
enten det er på en arbeidsplass eller bare fra voksne generelt.
Du følte deg invitert inn.
Til og med bare i avhørsscenen.
Han trodde nok ikke jeg skulle være så kvikk.
Han sa: "Jeg må holde tritt med åtteåringen."
Og så, pang, pang.
- Hvor bor du? - I byen.
- Hus? - Leilighet.
- Eier du? - Leier.
- Hva jobber du med? - Mye.
- Hvor er kontoret? - Har ikke.
- Hvorfor? - Trengs ikke.
- Hvor er kona? - Har ingen.
- Hvorfor? - Lang historie.
- Har du barn? - Nei.
- Hvorfor? - Lengre historie.
Er du pappas bror?
Hva er rekorden for spørsmål?
Trettiåtte.
Jeg ser et råttent egg
når jeg ser på niesen din.
Hun er en surrekopp, en drømmer,
en tøysekopp.
Og ærlig talt
tror jeg ikke hun tar noe i livet sitt
eller karrieren som elev seriøst.
I hver film fant du en ny rollefigur,
en ny side av John.
Hun er bare seks.
Så noe av hans syn på verden, hans menneskelighet.
Jeg ønsker ikke en seksåring som ikke drømmer
eller er en tøysekopp,
og jeg vil absolutt ikke ha en som tar elevkarrieren sin seriøst.
Jeg har ingen universitetsgrad.
Jeg har ingen jobb.
Men jeg vet hva et godt barn er,
for det er de alle.
"Faderlig" er nok det rette ordet.
Jeg tror han alltid hadde det gode instinktet.
Men jeg tror også han sa: "Hør her, jeg..."
Selv før bølgen nådde toppen
og Alene hjemme skjedde,
var det ikke vanskelig å se hvor vanskelig faren min var.
Det var ingen hemmelighet at han var et monster.
Og plutselig kom berømmelsen og pengene,
og da ble han et beryktet monster.
Men han var allerede et dårlig menneske.
Så jeg tror John så litt sidelengs,
som for å si: "Er alt i orden?"
"Går det bra med deg?
God dag? Alt i orden?
Alt bra hjemme? Greit."
Hva gjør du?
Hvor bor du?
- I byen. - Hva gjør du?
Det viser hvem han var.
Jeg tror bare han passet på guttungen.
Noe jeg setter pris på, for det skjer ikke så ofte.
Og faktisk skjedde det mindre etter hvert,
for: "Selvsagt har han det bra.
Han er stjerne, tjener penger."
"Ja, men hvordan har du det?"
Og det er en fantastisk dolk.
"Jeg skulle ønske jeg hadde mer av det i livet."
Så det er derfor det er viktig. Jeg husker det.
Jeg husker at John brydde seg
da ikke mange gjorde det.
Uncle Buck var et perfekt Candy-manus for meg å regissere,
for han satte seg selv i det.
Det er en scene der han setter seg i bilen
og tar med barna til veddeløpsbanen.
Han er i bilen, ser i speilet
og ser de skjønne barna som han skal ta med til banen
mens han møter gangstervennene sine.
De vedder, og han klarer det ikke.
Og da han spilte den scenen,
så han ikke på to små skuespillere i speilet.
Han snakket med ekte barn.
Det var ham. Det var ham, faren.
Agenten min sa:
"Jeg har hørt om et manus, Planes, Trains and Automobiles.
Jeg ser på det for deg."
John og jeg ble valgt.
Vi kjente hverandre ikke.
Jeg syntes vi skulle tilbringe tid sammen.
Vi skal lage denne filmen.
Jeg begynte å modnes som skuespiller, og John var der.
I disse scenene fikk vi kontakt.
Rollefiguren min var skrevet som anspent.
Jeg var veldig heldig. Jeg trengte bare å bli irritert.
Han kunne bare spille irriterende.
Det føles bra.
Jeg skal love deg
at hundene mine bjeffer i dag.
Det føles bedre.
Viser forhengsringene
og røyker i bilen.
Mye latter.
Jeg mener hans egen latter.
Jøss.
En million dollar unna millionær.
Og John var perfekt til å spille den.
Han er så sart i filmen.
Det er en scene der jeg skjeller ham ut.
Du er ingen helgen.
Du fikk gratis drosje, gratis rom
og en som hører på de kjedelige historiene.
La du ikke merke til på flyet da du begynte å snakke,
at jeg begynte å lese spyposen?
Når Steve Martins rollefigur kjefter,
sier han de verste tingene noen kan tenke seg å høre.
Du velger ting som er morsomme, litt fornøyelige eller interessante.
Du er et mirakel.
Historiene dine har ingenting.
Og han fortsetter.
De sier: "Hvordan takler du det?"
"Fordi jeg har vært sammen med Del Griffith.
Jeg tåler hva som helst."
Og han fortsetter.
Og så fortsetter han, og vi ser John som lytter.
Det er som å gå på date med en pratedukke.
Du har vel en liten tråd på brystet
som trekkes ut og spretter tilbake.
Men jeg ville ikke gjort det. Du ville det.
Ansiktsreaksjonen hans i den scenen sa veldig mye.
Jeg hadde vond samvittighet.
Jeg sa: "Vi bare later som."
Men han spilte så såret.
Dette er ingen komiker.
Dette er en fyr som er mye mer sammensatt
enn hva mange ville trodd.
Vil du såre meg?
Hvis det får deg til å føle deg bedre.
Jeg er et enkelt mål.
Ja, du har rett. Jeg snakker for mye.
Jeg lytter også for mye.
Jeg kan være en kaldhjertet kyniker.
Men jeg liker ikke å såre folk.
Du kan synes hva du vil om meg.
Jeg forandrer meg ikke.
Jeg liker meg.
Kona mi liker meg.
"Jeg liker meg." Ikke sant, jeg...
"Kona mi liker meg."
"Nei, jeg har folk som elsker meg, og jeg har..."
Kundene mine liker meg fordi jeg er ekte vare.
Det du ser, er det du får.
Folk snakker alltid om det øyeblikket.
Tjue år senere snakker de alltid om det øyeblikket.
Jeg sammenligner John med Charlie Chaplin,
særlig i filmen City Lights.
Hvis du ser det siste opptaket av City Lights,
der Chaplin innser at den blinde jenta faktisk kan se,
hever Chaplins skuespill det øyeblikket
til et nivå av ekte, sammensatte følelser.
Og da jeg så John i Planes, Trains and Automobiles,
hadde han det samme.
Jeg har ikke noe hjem.
Marie har vært død i åtte år.
Og det var da jeg begynte å bli fascinert
av å ville jobbe med John.
Jeg vil hjem til min åtte år gamle sønn,
og nå sier du at det er håpløst?
For meg var Schmenge-brødrene
den opprinnelige inspirasjonen til Gus Polinski.
- Hva? - Unnskyld meg.
Kan du unnskylde oss litt?
John Hughes og jeg snakket om John Candy,
og jeg sa det ville være en drøm å få John i denne rollen.
Av en eller annen grunn var han bare tilgjengelig i én dag.
Og John kom inn og sa:
"Ta den tiden du trenger. Det går bra."
Og vi tok 23 timer.
La meg presentere meg. Gus Polinski.
Midtvestens polkakonge?
Kenosha Kickers?
Enkel rollefigur,
men han kom til settet med en intens bakgrunnshistorie i hodet.
Jeg hørte aldri om det. Jeg fant det ut
på de 23 timene med filming.
"Polka Twist".
Dette er sanger.
Ja, noen ganske store hits for oss.
Tidlig på 70-tallet.
- Vi solgte rundt 623 eksemplarer av den. - I Chicago?
Nei, Sheboygan. Veldig stor der.
- De elsket den. - Sa du at du kunne hjelpe?
Så på dette lille bilsettet
fikk John stadig nye ideer, og John Hughes fikk ideer.
Lukter jeg rotte?
Tror ikke jeg har luktet det.
Det er en veldig vond lukt.
Jeg var på en pirogfest.
Og i garderoben kom vi inn...
Vi falt nesten sammen.
Vi spurte presten der hva det var,
og han sa en rotte kom inn i veggen og døde en måned tidligere,
og den råtnet.
Og du vet...
Er det sånn en rotte lukter?
Hvis du lukter...
Jeg hengte opp jakken på veggen der.
Hvorfor ba du meg lukte på det?
Jeg dyppet den i Old Spice.
Jeg har Old Spice over hele den,
og nå kommer det en masse lukter herfra.
- Beklager. - Det går bra.
Hvis du ser filmen, er det lite improvisasjon fra meg i den.
Men John var så gøyal.
Dette var virkelig stjernekvalitet,
og det var det John Candy var.
Det var de som...
Publikummet som så disse filmene,
det var det de fikk,
og de ble glade i John Candy.
Du har uttrykt dette bedre
og mer interessant enn noen jeg har snakket med, John,
for ikke bare må du være kreativ,
du må være forretningsmann...
Om du ikke er det nå, kan du bare glemme det.
Hvis du bare er skuespiller,
er det vanskelig å klare seg.
Er du bare forfatter, er det samme sak.
Så god og så genial som du er?
Det vil ta lengre tid.
Han var på toppen av karrieren,
og plutselig kom en mulighet
til å kjøpe Toronto Argonauts
med Wayne Gretzky og Bruce McNall.
Det var en livslang drøm som gikk i oppfyllelse.
Det er et fotballag i Toronto,
en del av den canadiske eliteserien.
Eliteserien er ideell for visse markeder
som ikke får et NFL-lag.
Det er veldig spennende fotball.
Jeg promoterer dette, Dick.
- Beklager. - Det går bra.
Sesongbilletter nederst på skjermen her.
Gode seter er fortsatt ledige, folkens. Kom til SkyDome.
Han skrev autografer, jeg presenterte meg...
KELVIN PRUENSTER LINEMAN, VENN
...og sa: "Kelvin Pruenster, jeg er din right tackle."
Han så på meg og sa: "Jeg vet hvem du er.
Ikke presenter deg."
John var en del av laget.
Istedenfor å gå til siden
satt han på benken,
og det hendte at han løp ut på banen
for å hjelpe skadde spillere.
Resten av Argonaut-ledelsen varmer seg i losjen,
men John Candy trosser været.
Du har rett, Scott. Vi holder ut.
John jobbet ræva av seg det året
for å gjenopplive det her i Toronto.
Med pauseshowene han hadde.
Han hadde Blues Brothers på åpningskvelden.
Han ga det alt han hadde.
Det er du som eier hockeylaget.
Nei, det er et fotballag.
Vårt hjem og fedreland...
Argonauts kom til Grey Cup, som er Canadas Super Bowl.
Så John ordnet det så vi alle skulle fly til Grey Cup
på Bruce McNall LA Kings-flyet.
De ventet på at han skulle komme ut av tunnelen,
og man hørte lyden fra publikum begynne å stige.
Det er 50 000 mennesker der.
"Mine damer og herrer,
Bruce McNall, Wayne Gretzky og John Candy",
og publikum klikket.
Og Danny så på ham og sa:
"Se på ham. Han er Johnny Toronto."
Han ble fyren han trodde han ville være,
og som vi alle ertet ham for.
Tidligere var man på settene.
Man spilte i filmen, var med crewet ditt,
og plutselig hoppet det til et annet nivå.
Alt ble forsterket.
På utsiden...
Det var flere folk, flere eventer.
Lykkes med spillet, idet Will Johnson...
Da vi ble kjent, tror jeg han stolte mer og mer på meg.
Han kunne snakke med meg,
og jeg ville aldri svikte ham.
Han begynte å dele mange bekymringer for filmbransjen.
Han hadde fokusert på fotballaget,
og jeg tror ikke det var noen prosjekter på gang.
Men det var filmer på bordet for ham,
og han sa alltid: "Det er ikke noe arbeid.
Vil de like meg? Vil de hyre meg?
Vil jeg noen gang få en ny jobb?"
Johns usikkerhet
skinte gjennom hele tiden.
Jeg vokste opp med en som allerede var en vellykket skuespiller,
som hadde klart det.
Den store hemmeligheten var
at han ikke trodde på seg selv.
Hvor jævla menneskelig er ikke det?
Vi snakket mye om hans psykiske helse
og presset han følte,
og prøvde å finne ut hva som forårsaket det.
Hvorfor nå? Hvorfor begynte det i 91? Jeg tror det begynte da.
Han hadde en aggressiv arbeidsmoral for å få ting ordnet.
Hele livet har handlet om å vinne.
Og når livet handler om å vinne,
må du fortsette å vinne.
Du blir fanget i denne evighetsmaskinen
i Hollywood.
Og de setter deg i et hamsterhjul
som du bare konstant må drive rundt
og fortsette.
Og du begynner å føle presset,
særlig om du begynner å sjonglere mer enn én ting om gangen.
Du kan være på den røde løperen
med en Oscar i hånden,
og du er på topp,
og det første de spør om, er: "Hva blir det neste?"
Hvis jeg gir deg navnet på den store planen,
er det bon voyage, Deano.
For godt.
Som en kule i hodet. Sant?
Du er en mus mot en gorilla.
Er du i Hollywood lenge nok,
blir alle enten gale eller drittsekker.
Eller så dør de.
Vi var alle litt bekymret for Johns helse.
Det lå bare i lufta.
Han var stor og levde stort,
og det gjorde oss bekymret.
En venn hadde skrevet et brev til ham
og sagt at han var bekymret for vekten hans.
John tok navnet hans ut av kartoteket sitt.
Det var det for den fyren.
John brukte leger som sigaretter.
Han fikk en lege, og legen sa:
"Slank deg og slutt å drikke."
John ville ikke høre på den slags.
Presser noen deg om vekten din
og sier: "Slank deg"?
- Er det en bekymring for deg? - Nei, egentlig ikke.
Jeg tror det plager andre mer enn meg.
- Men plager det deg? - Det plager meg ikke...
Bra. Jeg bare lurte fordi du nevnte det.
Så kanskje det plaget deg.
Etter hvert ble hjertet belastet.
Jeg var bekymret fordi jeg kjøpte klær til ham,
og hver gang jeg sa: "Ok, dette er en XXL",
så gikk vi til en 3X og så en 5X.
Jeg tenkte: "Ok, dette er vanskelig."
"John, dette er ikke bra."
Og lenger denne veien.
Den gangen skulle han regissere sin første film.
DON LAKE SKUESPILLER
Og den het Hostage for a Day.
Fly med meg.
- Greit. - Ta den og juster den.
Jeg husker tydelig en kveldsinnspilling.
Han sa: "Kom inn, så skriver vi om scenen."
Jeg sa: "Hva? Jøss, skal vi skrive den om? Greit."
Så nå er vi i bobilen, og vi tok manuset
og gjorde om hele scenen.
Jeg sa: "Jøss, John,
det kommer andre skuespillere til.
Skal vi bare..." "De klarer seg."
Kjør!
Med John vil jeg gjøre det bra for ham.
Jeg gjør det fordi han elsker det.
Han var så engasjert i omskrivningene
av alle scenene.
Jeg tror vekten av alt han gjorde,
ble for mye.
Og han hadde familie og barn.
Han hadde dårlig samvittighet for å dra fra barna og være på et filmsett.
Han slet med det.
- Hei, pappa. - Hei.
Du har spilt i så mange vellykkede filmer og noen flopper.
Ja, en rekke kritikere går etter meg, og det er greit.
- For hva, for eksempel? - Vanligvis dårlig valg av materiale.
Eller: "Igjen? For mange filmer."
Fordi han allerede hadde hatt stor suksess,
prøvde han å dra folk med seg.
Men det er ikke så lett.
Du tror du gjør tjenester.
Du kan ikke gjøre tjenester for folk. Det er rart sånn.
Jeg hadde en periode der jeg gjorde mange tjenester.
"Klart jeg kan." "Kan du bare..." "Ja visst."
Uten å tenke, bare følge hjertet.
Jeg gjorde det av lojalitet og av vennskap.
At du hadde vært i flere flopper enn noen andre.
Jøss.
- Sett det? - Nei.
Du gjør meg deprimert.
Nei, følgesetningen er: "Men alle ser ut til å elske ham."
Jeg har vært med i noen filmer som ikke gjorde det bra.
Jeg kaller dem ikke flopper.
- Har du dårlig dømmekraft eller... - Nei, jeg...
Du ender opp i en kommersiell versjon av noe,
og folk kommer til deg
og sier: "Vi gjør sånn.
En animert innspilling."
John sa: "La oss gjøre det."
Alt er her på Camp Candy.
Radio Kandy med John Candy.
Jeg var utenfor stadion, og det var tusenvis av fans,
og John må ha stått der
i tre eller fire timer og skrevet autografer,
for så å fly tvers over landet og støtte alle andre fotballag.
Jeg visste at reisene tok på, for det var ingen penger involvert.
Han stilte opp.
Han behøvde ikke,
men noen ba ham om det.
Tusen takk.
For en som John...
Som sagt kjente jeg ham bare den dagen,
men jeg så ham gi til alle,
og jeg så ham fryde seg
i gløden han utstrålte.
Det føltes godt for ham å gi så mye til alle.
Inkludert meg. Hvem er jeg?
Bare en som hentet ham på flyplassen.
En fare ved denne bransjen er at den er veldig usunn for de føyelige.
For hvis du er føyelig,
tar de det du har, og ber om mer.
Og det tar aldri slutt.
Det er en bunnløs kopp kaffe.
Kanskje behovet for å ta inn så mye,
var for å undertrykke en angst.
Angst. Hva er det?
Hvis du spiser følelsene dine hele livet,
drikker følelsene, røyker nervene,
dukker det opp på en eller annen måte.
Og det er et alarmsystem.
Det sier: "Det er noe galt her."
Sinnet var overvektig.
På flyplasser fikk han panikkanfall.
Vi gikk av flyet, og det var en folkemengde.
Han fikk ikke puste.
Det var som om alt kom innover.
Det var vanskelig å se, for du visste ikke hva det var.
Men han ble opprørt.
Så du tenker: "Ikke gjør pappa sint."
Vi gikk fra én restaurant til en annen av en eller annen grunn.
Og plutselig så John seg rundt.
Du så at noe var galt.
Han måtte sette seg ned og få igjen pusten og slappe av.
Jeg antar at han ikke sa hva det dreide seg om.
- Det var bare... - Nei.
Og en fyr som meg ville aldri spurt.
Jeg vil ikke vite det.
Ingen hadde terapeuter.
Kanskje på Upper East Side i New York
Men ikke i Toronto.
John hadde så god innsikt i andre og hva de trengte,
og var så flink til å glemme seg selv.
Kanskje en forsvarsmekanisme.
Men er det ikke også bare en sunnere måte å være på
enn å være selvopptatt?
Hvis han var fem da faren døde,
og så vokser du opp med en gruppe mennesker
som ikke vil anerkjenne det i det hele tatt...
Ja, sier du det? Jeg ville også hatt angst.
Det er visse ting som bare er smertefulle.
Sånn er det, og du kan ikke gjøre noe med det.
Det er ingen avslutning på visse ting.
John sa: "Jeg skal bli partner
med en av de ærligste jeg har møtt i Hollywood, Bruce McNall."
McNall sier seg skyldig
Men til slutt havnet Bruce McNall i fengsel for banksvindel.
Bruce erkjente seg skyldig fordi han er skyldig.
Bruce skulle prøve å selge laget,
og han ble knust fordi Bruce ikke ringte ham,
for Bruce hadde lovet: "Jeg ringer deg direkte."
McNalls svik
Det vekket minnet om: "Dette var far. Han har sviktet meg."
Såret. Dypt såret.
John var veldig følsom.
Han så mye.
Han følte mye.
Han begynte å få lammende kronisk angst.
Han hadde det hele dagen.
Du liker ikke disse intervjuene. Ikke så komfortabel...
Som du ser, er jeg ikke så flink til dem nå.
Jeg er litt stiv.
Noen dager var verre.
Han fikk ikke sove.
Han led virkelig og måtte finne ut hva det dreide seg om,
og han ville ikke gå til lege.
Han ville forstå hva som skjedde med ham.
Kan du fortelle om den mørke siden av personligheten din?
Er det ting ved deg du ikke liker? Er det noe?
Dette er flaut. Skal jeg gå videre?
Ja, du kan gå videre.
- Ok. - Neste, er du snill.
Han gikk i terapi.
Han fortalte hva han lærte
om roten til angst og hva som forårsaker den.
Folk snakker ikke om det.
Men så mange lider av det.
Folk holder terapien privat, iallfall før.
Flere snakker om det nå, men...
Jeg kan stolt si at far er grunnen til at jeg har fått behandling.
Jeg har klart å jobbe med meg selv
fordi han gikk i terapi.
Du ønsker bare at alle du er glad i,
kan akseptere seg selv
og at den svarte skyen
kan forsvinne.
Da jeg møtte ham...
Først forelsker du deg i talentet hans.
Det er en uanstrengt komedie.
Den er så ekte og kommer fra hjertet.
Wagons East dukket opp,
så han fikk meg med der, noe jeg var takknemlig for,
og vi fløy ned, bare han og jeg, til Durango.
Han tok vare på seg selv,
for han hadde en ernæringsfysiolog,
og jeg syntes det var flott.
Vet ikke hvorfor de dro helt til Durango.
Det var et vanskelig sted å filme på.
Folk rundt deg bærer nå maskingeværer
fordi de beskytter deg.
John hadde flere lags antrekk,
og det var varmt.
Sanden var... Den påvirker deg etter en stund.
Når du setter deg på hesten, vil du ikke gå av.
Det er mange folk. Det er mange opptak.
Det var ikke bra for komedie.
All komedien var litt bred.
Det begynte å bli forslitt
og frustrerende.
Og jeg husker en morgen vi gikk til settet.
Og han sa bare: "Vent litt."
"Hva skjer?"
Han sa: "Jeg har et angstanfall."
Jeg sa: "Vil du tilbake til vognen?"
"Nei. De må ikke vite at jeg er syk.
Jeg vil ikke sinke ting.
Jeg vil ikke ha oppmerksomhet."
Vi er langt borte. Han er ikke med familien.
Og han er redd.
Vi hadde laget en film flere år tidligere som han nevnte.
Han måtte forsikre seg for å gjøre prosjektet.
Så han visste at folk fulgte med.
Så han ville ikke ha oppmerksomheten,
for antageligvis sa alle produksjoner mot slutten:
"Kommer John til å klare det?"
Den siste dagen var det sent.
Du er sliten. Du er utslitt. Du vil bare hjem.
Og så er det:
"Si at den er i boks." Og hestene går sin vei.
Jeg tror klokka var 02.30.
Han var helt alene i det store cowboyhuset.
Og så hørte jeg hvordan de fant ham.
Det så ut som han hadde satt seg på sengekanten
og åpnet Bibelen
og leste i den og bare døde på sengen.
Men jeg tenkte
at han prøvde å finne veien hjem.
Jeg hadde en drøm
før han døde.
Vi var utenfor en dør,
jeg, Jennifer og Christopher.
Og John hadde dødd i naborommet.
Ja, han dro sin vei.
En av Canadas mest berømte entertainere, John Candy, er død, 43 år gammel.
Hollywood reagerer på nyheten.
John Candys plutselige død...
Venner og fans...
Han startet Torontos Second City-trupp
og spilte deretter i SCTV-serien
og i mer enn 30 filmer.
Før sin død gjorde John Candy et varig inntrykk,
særlig på innbyggerne her i Durango i Mexico.
For under innspillingen,
skal skuespilleren med et hjerte av gull
i det stille ha gitt et stort bidrag til et lokalt sykehus
for byens trengende barn.
- Hvor mye ga han dem? - Jeg vet ikke.
Han sa ikke noe om det, men jeg visste at han ga litt penger.
- Prøvde han å holde det hemmelig? - Ja.
Når vi er her og mimrer om John,
er det dypt,
for jeg må tilbake og gjenoppleve.
Jeg må gjenopplive i min egen fantasi
det som var. Hva jeg husker og ikke.
Så da jeg hørte at John var død,
svingte jeg av veien.
Jeg kjørte rett opp på noens plen.
Jeg traff nesten plenjockeyen og den rosa flamingoen.
Så stoppet jeg motoren
og satt der i sjokk.
Og så kom det en flom av minner
om den vakre mannen og talentet hans og min tid med ham.
Jeg skulle se ham igjen.
Det var det som gjorde meg trist.
Jeg tenkte: "Ja, det blir gøy. Han får se meg som tenåring nå."
Jeg gledet meg til en slik dag.
Den ble bare revet vekk.
Den tidsperioden er en tåke.
Du blir blek, du blir nummen.
Og mamma sa det var greit å gråte.
Du skal bli eldre og så oppleve tap.
Du kan forstå livet og tilværelsen,
men et barn burde ikke måtte oppleve det.
Men det skjer altfor ofte.
Jeg er bare en som har opplevd det og levd med det hele livet.
Jeg drømte mer om ham enn jeg drømte om mor og far da de døde.
Og en av de første drømmene jeg hadde om John,
var at vi bare var sammen og lo og snakket og spilte skuespill.
Det var veldig avslappet og morsomt.
Og så sa jeg noe sånt som:
"Hvorfor måtte du dø?"
Og han sa: "Hvorfor måtte du ta det opp?"
Gud, vår Far, det er i en ånd av tillit og tro
at vi kommer frem for deg i bønn og tilbedelse.
Må du høre dem, Jesus Kristus, vår Herre.
Hvorfor står jeg her og snakker om John Candy?
Jeg er en av de millioner av mennesker
hvis liv ble berørt og beriket av det livet som var John Candy.
Jeg vet dere alle har en historie.
Du ba om autografen hans, og han stoppet for å spørre om deg.
Du var på audition for Second City, og John så deg og smilte og lo.
Du fikk ikke jobben, men du kunne tenke:
"Hva vet vel de? John Candy syns jeg er morsom."
Du jobbet på en av flygningene John tok
mellom Toronto og LA,
og tiden hadde aldri gått så fort.
Du jobbet på slakterbutikken, markedet og LCBO,
der John bestilte festmåltid for venner,
og du tok deg god tid, ikke bare for ham,
men for å holde John der litt til.
Han stengte baren din,
og ingen ville dra før John Candy hadde dratt hjem.
Kanskje et festmonster,
eller kanskje han visste at du trengte det.
Jeg hadde mang en arbeidstime
og hundrevis av kvelder og helger med John i nesten ti år.
Så hvor er detaljene fra de dagene?
Når jeg tenker på John,
så handler det ikke om detaljer.
Jeg tenker på John og ser helheten.
Etter begravelsen skal vi til gravlunden,
og jeg sitter i bilen med noen andre kistebærere.
Og plutselig
ser jeg ut av vinduet og sier: "Dere!
Hvor er trafikken?"
Herregud!
De har stengt 405 for Johns begravelsesfølge,
og du så politiet gjøre dette ved hver innkjørsel.
Du vet du har lyktes når de stenger motorveier for deg.
Det er gjort to ganger før,
én gang for paven og den andre for presidenten.
God thanksgiving.
Ok.
I denne filmen, Planes, Trains and Automobiles,
er det på slutten.
Rollefiguren min er klar til å gi opp.
Han skal dra hjem.
"Det har vært fint å bli kjent med deg, fantastisk."
Og jeg forlater ham og begynner å tenke:
"Det gir ingen mening at han skal hjem til kona.
Det gir ingen mening."
Og jeg snur og drar tilbake.
Inviterer ham hjem.
John Candy er en mann som vil se deg i øynene
og være så til stede med deg
at han vil få deg til å føle
at du er verdens mest fascinerende skapning.
Han er så alminnelig,
og vi elsker når en alminnelig mann blir en stjerne,
for det er oss, vi investerte i ham.
Om han ikke var så overstrømmende,
ville du ikke ha savnet ham sånn.
Men han var et slikt nærvær og så skjønn
at å ta det fra oss var en synd, rett og slett en synd.
Det er hester der ute i verden,
men det er sjeldent å se en enhjørning.
Og jeg tror det er det det er,
at han bare var et unikt vesen
som preget en viss silhuett inn i sjelen din.
Du er en ganske morsom fyr.
Takk.
Og det er du også.
Det er hyggelig å si det til noen. "Du er en morsom fyr."
Det er bedre enn å si at du er en dust.
Jeg tar den morsomme når som helst.
"Du er en drittsekk." "Takk."
"Du er en morsom fyr." "Tusen takk, jeg setter pris på det."
Jeg sa det er vanskelig.
Vanskelig å snakke om Candy,
for bortsett fra å si det var en scene
der han melket det som en galning,
er det ikke noe ille å si om fyren.
Hvis det er det verste som har skjedd med fyren...
Jeg har lyst til å sette på en ekstra gravstein.
"Forresten, han melket virkelig den scenen."
La oss ikke glemme det.
Alle elsket fyren,
men Sidney Pollack hadde et øyeblikk med ham.
Dere må komme tilbake.
Orange Whip? Orange Whip? Tre Orange Whip.
En av de mest talentfulle innen komedie.
Best at du ikke kysset meg i ræva.
Det er alt.
Ja, og hvorfor ikke?
Lager du sugemerke på ræva mi,
får du brev fra advokaten min.
Hvor er førerkortet?
Ikke der.
Nei, mer kontanter.
Hva er dette ved siden av denne brettede ti-dollarseddelen?
Et førerkort.
Går det bra, Bill? Jeg vet du er bekymret for saken.
- Si ifra. - Det er bra, Bill.
Chicagos største hjemmehandletjeneste
kjøper enorme partier fra USAs beste teppeprodusenter.
Det beste mennesket jeg har møtt, er John Candy.
Han var min engel.
Han påvirket livet mitt.
Men snart skal John Candy gjøre
alle de store rollene Charles Laughton har gjort.
Han er en fantastisk skuespiller.
- Hør på mor. - Jeg lytter.
Vi utveksler gaver, og så sitter vi og leser historier.
Utveksler dere sokker?
Har de det i julen din?
Vi utveksler sokker.
Ja, mennene gjør det.
Guttene og mennene i familien utveksler sokker.
Aldri hørt om det.
Jeg trodde alle gjorde det.
Du tar av deg sokkene og gir dem til sidemannen.
Onkelen din, fetteren din, hvem som helst.
Og dette er planlagt?
Ja. Hver jul.
Det første du gjør når du står opp.
Vil du såre meg?
Vær så god, hvis du føler deg bedre.
Jeg er et enkelt mål.
Og for første gang på lenge liker jeg meg.
Kona mi liker meg.
Kundene mine liker meg fordi jeg er ekte vare.
Det du ser, er det du får.
- Vi ses senere. - Ok.
Ha det.
Kofferten?
Ja, kofferten.
Der har vi det.
Tekst: Tommy Lund
Kreativ leder Heidi Rabbevåg