Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ușor! Ai grijă cu chestia aia.
Mulțumesc.
Nu prea știu ce înseamnă „vulnerabilitate”.
Pur și simplu nu știu.
Nu pot să vă spun ce a fost bine la John Candy
sau ce a fost rău.
Nu știu ce se întâmpla.
Dar a fost prietenul meu
și, când îl vezi, când îi vezi fața, adică...
DISTRIBUȚIE PRINCIPALĂ, THE SECOND CITY
Nu vreau să plâng, dar când o văd,
îmi e tare dor de el.
Pentru că eram împreună, foarte apropiați,
apoi ne-am despărțit și am plecat amândoi...
Amândoi ne-am creat un spațiu în lume pentru noi,
apoi el a fost luat, s-a dus.
Rapid.
Și era deștept și...
Iubea muzica și era bun cu oamenii.
Poți măsura pe cineva după cum se poartă cu chelnerii.
Mereu era bun cu oamenii care munceau,
căci și noi am fost săraci.
Știi...
Aș vrea să am mai multe lucruri rele de spus despre el.
Dar asta e problema când vorbești despre John.
Lumea nu prea are multe lucruri rele de spus despre el
și sper că ceea ce produci aici
o să prezinte oameni care știu niște mizerii despre el. Căci...
Am jucat totuși într-o piesă, odată, am făcut o lectură pe scenă...
E un lucru rău despre el. Mă bucur că m-am gândit la ceva.
Bună, tati!
Bună, Jennifer, ce mai faci?
- Bine. - Mă vezi aici?
- Da. - Bine.
18 MARTIE 1994
Când o să știu vreodată
PAROHIA CATOLICĂ ST. BASIL
O să cred în povestea pe care mi-ai spus-o
Curajoasă și singură, o pasăre va zbura
Și va zbura din nou
Și nu va muri niciodată
Atât de singură, fără frică
Ascultă păsările cântând
În speranța gloriei
Pe care o aduc poveștile tale
O să vorbesc astăzi așa cum ar fi vrut el.
Când ți se acordă o mare onoare,
te ridici și mergi în față
și, fără durere sau lacrimi,
vorbești tare, clar,
răspicat și doar despre punctele esențiale,
cel mai bun tribut posibil în oratorie
din inima unui coleg de breaslă,
artist și concetățean canadian,
care l-a iubit pe acest băiat de la Donlands
ca și cum am fi avut același sânge.
Salutăm mai întâi un patriot care susținea și promova
interesele benefice ale nordului,
dar care a primit în preajma sa și americani
și care a fost primit, la rândul său, de ei.
Ca toți locuitorii planetei, au ajuns să-i vadă
valoarea incontestabilă.
Viața la care reflectăm azi nu este una modestă.
Este o viață trăită din plin, cum rar poate trăi cineva.
Bucurie, o abundență emoțională a spiritului,
o furie molipsitoare, cu o urmă de nebunie à la Lugosi,
cu colții lui de vampir.
Un uriaș blând cu o inimă de aur.
Magnific la chip, în privire și în statură.
Nu vă lăsați păcăliți
de ceea ce cei mai puțin pătrunzători ar numi simplu „corpolență”,
căci sunt mulți martori ai forței cu care își încleșta palmele,
ai oțelului din antebrațele lui,
ai iuțelii și ușurinței picioarelor.
Dacă îndrăzneai să-l provoci, erai aruncat cât colo.
Există un cuvânt pe care nu îl mai auzim des,
dar i se potrivește lui Candy.
Cuvântul este „măreț”.
A fost un om măreț.
John Franklin Candy, fiu devotat, frate,
băiat de altar, student, vânzător,
scenarist și actor de teatru, radio și TV,
ambasador de renume mondial al comediei,
actor de comedie și dramă,
star internațional de film,
regizor, om de afaceri,
conoisseur, percuționist,
om de caritate,
soț, tată
și cel mai dulce și generos om pe care l-am cunoscut vreodată.
L-am iubit din clipa în care l-am văzut
în primul lui costum impecabil
și o să-l iubesc mereu.
JOHN CANDY EU MĂ PLAC
SFÂRȘIT ACTUALITATEA ÎN MIȘCARE
Actualitatea în mișcare.
Bine, stai! Filmăm din nou într-o secundă.
A fost tare. A mers pentru articol.
Ei bine, asta e. Ce părere aveți, băieți?
Un documentar destul de bun, cred.
Un singur lucru mă deranjează.
Cum rămâne cu bărbatul?
Ce știm despre el? Motivațiile lui?
De ce a făcut ceea ce a făcut? Unde s-a născut?
Da, unde s-a născut?
Du-te pe Jupiter, Venus, Pluto! Nu-mi pasă.
Scrie articolul! Asta ne trebuie,
să se așeze și să-l vadă,
să-i zicem mai multe despre el decât știe el.
Îmi place.
Cinci minute.
Dle Candy?
- Prima producție pentru o aniversare? - Da.
Da, e prima mea producție.
Sperăm să meargă bine.
Avem emoții și toată lumea e încordată,
dar am repetat foarte mult
și vom vedea ce se întâmplă.
Bine. Christopher!
Christopher, cum e petrecerea?
Super! Mă duc să mănânc pizza.
Bine.
Lumea vine adesea și întreabă:
„Cu ce personaj seamănă cel mai mult tatăl tău?”
Salută-l pe tati! Bună!
Eu am crescut mai mult fără tată.
Și e ca și cum
ai fi detectiv în viața tatălui tău.
Te întorci în timp și cercetezi
cine era, pe cine cunoștea,
ce ai trăit împreună cu el.
Când măresc...
Atunci trebuie să reglezi asta.
Ce barbă urâtă!
Ăsta e prim-planul.
Pot să văd?
Acum e perfect. Te vezi clar.
Și acum reglezi, vezi?
Dincolo de latura serioasă, era foarte haios.
Cred că tata era un copil mare,
așa că știa cum să fie copil cu mine.
Bună, tată!
Pot să-l filmez?
Toată lumea vrea să ajungă în vârf.
E timpul pentru Marele John!
Și e mult de muncă.
Uneori ai ochelari de cal.
FIICA LUI JOHN
Nu vezi nimic altceva,
uiți de oameni
sau uiți de tine.
- Bună, Jennifer! - Vino la mine!
Știa că să muncești din greu, să ai grijă de echipa ta
și de familia ta
e cel mai important.
Și tatăl nostru a avut grijă de toți.
A atins foarte multe aspecte ale lumii,
cred că asta a lăsat o impresie de durată.
CARTOFI PRĂJIȚI
STRADA YONGE DOAR SPRE SUD
Câți ani aveai când ai stârnit primul râs
și ai decis că-ți place?
Cred că la o vârstă fragedă.
Ca majoritatea copiilor, mă prosteam și mă jucam.
Mă jucam mult.
Aveam imaginație.
Ne jucam mereu,
făceam piese de teatru în garajul sau subsolul cuiva.
Tatăl meu s-a născut de Halloween în Newmarket, Canada,
la nord de Toronto.
Au stat acolo cam un an, așa că s-au mutat la oraș în East York
cu fratele lui, Jim, și mama lui, Van.
MAMA LUI JOHN
Pe bunicul meu îl chema Sidney.
Sid a fost sergent în armata canadiană, veteran în Al Doilea Război Mondial.
A murit în urma unui atac de cord...
VĂRUL LUI JOHN
... în 1955, în ziua în care John a făcut cinci ani.
Bunicul meu a murit la 35 de ani.
Te întrebi: „Stai așa, 35? Era mult prea tânăr.”
N-au vorbit niciodată despre asta.
Și tatăl meu avea cinci ani. Era un copilaș.
Se pot întâmpla lucruri unui copil
care își pierde un părinte așa devreme.
Nu știe ce să facă cu acea traumă.
Tata, la cinci ani, își pierde tatăl
și nimeni nu vrea să vorbească de asta,
îi serbează ziua de naștere.
Nu prea știe ce să facă și crește căutând ajutor.
John a preluat rolul de tată.
El era copilul care îi făcea pe toți fericiți.
SOȚIA LUI JOHN
Și el era adultul. A continuat așa.
Vorbea foarte rar despre asta.
Era o legătură
între nașterea lui și moartea tatălui său,
foarte derutantă.
Van a simțit-o, la fel și John și Jim.
Amintirea lui a rămas acolo pentru totdeauna.
S-au mutat în casa bunicilor mei, în subsol.
„Buncărul”, cum îi spuneau ei.
S-au mutat în acea casă,
care era de fapt casa străbunicii mele.
Un loc de supraviețuire pentru ei. Aveau nevoie de o locuință.
Bunica mea locuia cu sora ei, mătușa Fran.
Tata și fratele lui locuiau la parter,
iar ceilalți, la etaj.
Erau îngrămădiți, ca sardinele.
Casa era mereu deschisă
și cred că asta face parte din felul lui John de a fi,
deschis față de oameni.
Își iubea familia. Râdeau mult.
Râdeau mereu.
Oamenii puteau intra acolo oricând
și găseau mâncare, ea o pregătea și ne spunea: „Mâncați!”
Apoi se întorcea și zicea: „Vă îngrășați.”
„Da, bine, mersi, bunico!”
Am vorbit cu persoane care te cunosc de când erai copil
și adolescent.
Și ele își amintesc că erai cu picioarele pe pământ
și un prieten de încredere.
Te-ai schimbat? A schimbat faima ceva?
Sper că nu.
Sunt destul de loial. Ca un câine, cred.
Trebuie să mă bați rău ca să fug de tine.
John Candy din lumea ta era diferit de John din lumea mea.
La început era timid, introvertit.
PRIETEN DIN COPILĂRIE
E greu de crezut.
Nu intra într-o încăpere și o cucerea.
Avea un set de tobe la subsol.
Avea o colecție de discuri monstruos de mare,
sortată în ordine alfabetică.
John și Jim au cumpărat albume de comedie.
Dar cele pe care le ascultam
erau ale unui grup numit Firesign Theatre,
aveau o emisiune radio prin 1965.
Făceau scheciuri fantastice.
PRIETEN DIN COPILĂRIE
Și le ascultam iar și iar.
Aveți ceva în posesie?
Doamne, nu! Mijloacele de producție sunt proprietatea tuturor.
- Exact. - Nu, frate... aveți ceva pastile?
Adora filmele, și pe Donlands era un cinema.
PRIETEN DIN COPILĂRIE
Vorbea mereu despre filmele pe care le văzuse,
despre personaje.
Mașinile astea nu sunt destul de mari.
Îi plăcea la nebunie. Stan și Bran
și O lume nebună, nebună, nebună,
film noir, îndrăgea cinematografia.
Vorbea mereu despre Humphrey Bogart.
Noroc, puștoaico!
Știa că vrea să fie acel tip.
Voia să fie Jackie Gleason.
Mi-a plăcut mereu să fiu în lumea teatrului.
Habar n-aveam dacă urma să ducă undeva.
Eram confuz și era mijlocul anilor '60.
Ce să fac? Oricum, a fost o perioadă agitată.
Am încercat mai multe lucruri, dar mă întorceam mereu la actorie.
Întotdeauna am crezut
că lumea lui și felul în care își trăia viața
semănau foarte mult cu filmele.
Era un visător.
În ce moment s-a dezvoltat partea amuzantă a lui John Candy?
În liceu.
Probabil a fost o postură defensivă, de fapt.
Am vrut, dar n-am fost un elev bun.
Cred că eram încă în stare de șoc
din cauza tuturor tragediilor care s-au abătut asupra noastră.
ELEV AL ȘCOLII PRIVATE NEIL McNEIL
Mersul la școală era o evadare pentru el.
Era un liceu catolic.
În copilărie am fost o catolică rebelă.
El era catolic convins.
Profesorii erau toți preoți.
Nu erau femei. Parcă erau în armată.
A fost intimidant la început,
dar în al doilea an s-a întâmplat ceva în timpul verii.
S-a deschis puțin.
Pentru un tip așa mare, avea energie nelimitată.
Era pus pe fapte, activ.
Voia să facă de toate. „Să încercăm asta.”
Popularitatea lui creștea.
CONSILIU JUNIORI
De obicei, băieții din Toronto erau pasionați de sport.
Jucai hochei sau fotbal.
FOTBAL SENIORI
Îi plăcea fotbalul mai mult decât hocheiul.
Cred că în copilărie spera că într-o zi va putea face asta.
„PANTERA ROZ”
În liceu a jucat până când și-a distrus genunchiul.
A trebuit să-și scoată rotula, nu a mai putut fi înlocuită.
Nu mai avea rotula stângă.
A fost sfâșietor,
și cred că a trebuit să-și dea seama ce voia să facă în continuare.
Demonstrațiile elevilor au fost ca anul trecut,
doar că acum pe pancarte scrie „Nixon” în loc de „Johnson”.
La 17 sau 18 ani, războiul din Vietnam era la apogeu.
Chiar voia să se înroleze în armata americană.
Nu știu la ce vârstă te puteai înrola,
însă guvernul canadian a zis: „Nu. Nu se poate.”
Dar mulți s-au înrolat.
Și el a fost încântat.
I-am zis că e nebun,
dar simțea că vrea să se implice
și să protejeze lumea, nu știu.
Și eu am fost șocat.
Cred că voia un scop.
Chiar a făcut câteva vizite la Buffalo, să vadă dacă e eligibil.
Însă, din cauza rănii la genunchi,
nu l-au acceptat.
Calitățile de om de rând ale tatălui meu proveneau din educația lui.
Înțelegea greutățile omului care muncește.
John a avut diverse slujbe chiar și în adolescență.
Fiecare clipă să fie specială
Avem multe de cumpărat de Crăciun
Toți lucrau la Eaton's.
Eaton Center e un magazin universal uriaș din Canada.
Fran lucra acolo, la raionul de jucării.
Și i-au găsit lui John o slujbă la articole sportive.
Tata era acolo cu Tom și Rita Davidson.
Lucram la magazinul Eaton's, fusesem angajat la articole sportive.
PRIETEN DIN COPILĂRIE
Ne-am împrietenit imediat.
Și mama lucra acolo.
Tom era prieten bun cu tata, iar Rita, cu mama.
Am ieșit într-o pauză împreună.
PRIETENĂ DIN COPILĂRIE
Țin minte că treceam pe acolo, iar ea încerca să se uite
pe furiș la John.
Le-au aranjat părinților mei o întâlnire pe nevăzute.
Când ai mers cu soția la prima întâlnire, unde v-ați dus?
Am fost la un film la prima întâlnire.
Nu ne-am înțeles bine la prima întâlnire.
Era o întâlnire pe nevăzute.
Și nu cred că ne-am înțeles prea bine.
Dar voiam să-i arăt: „Cum îndrăznești să nu mă placi?”
Era foarte amabil, foarte dulce.
Avea un fel de vulnerabilitate.
Era amuzant și avea o voce frumoasă.
Avea un farmec personal.
Era un om cald.
Era concentrat pe direcția lui în viață
și a spus: „Dacă o să am o iubită,
îmi trebuie o slujbă serioasă.”
M-a întrebat dacă ar trebui să fie actor sau să-și păstreze slujba
și i-am spus să-și păstreze slujba.
I se dăduse o mașină de la serviciu
și avea un salariu.
DL J CANDY
De ce să renunți la asta ca să fii actor?
Și-a pus costum și mi-a spus: „Ce părere ai?”
I-am zis: „E în regulă, dacă asta vrei.”
Dar m-am panicat pentru el, căci...
John era creativ. Era o forță.
Îi plăcea mult actoria și era foarte bun.
Făcea stand-up și improviza.
Era făcut pentru improvizație.
Putea să se aprindă spontan.
Nu părea să se teamă de eșec.
Nu părea să-și cunoască limitele, dacă le avea.
Dar a trebuit să încerce.
S-a bucurat când Catherine McCartney a zis: „Ai putea fi un actor bun.”
Era la Eaton's, traversând strada spre un restaurant.
Impresara l-a văzut, i-a privit fața și i-a spus:
„Cred că ai avea succes.”
Prima dată când am vorbit...
IMPRESARĂ
... a zis: „Vreau să joc fotbal,
dar vreau și să fiu actor.”
Și așa s-a întâmplat.
Fie că e înnorat
Fie că e senin
Tunete sau vânt de auzi
La Teatrul pentru copii i-a cunoscut pe Dan Aykroyd și pe Valri Bromfield.
Îi zic: „Faci teatru pentru copii? Bine.”
Tocmai venisem de la Ottawa cu Valri Bromfield,
fosta mea parteneră de comedie.
Făcuse o piesă pentru copii
cu YPT sau cu un alt grup,
în care se duceau în Bala Bay
și făceau turnee și se îmbrăcau în veverițe.
Și a cunoscut un tip acolo...
A spus: „E exact ca tine.” A zis: „Sunteți la fel, băieți.”
Văd un Pontiac Laurentian maro cu patru uși
și din el coboară un bărbat magnific.
Se potrivea perfect cu mașina.
Era foarte prezentabil și manierat...
DISTRIBUȚIE PRINCIPALĂ, SECOND CITY
... și canadian.
Am zis: „Nu poți parca.”
A întrebat: „De ce nu?” „Pentru că-ți dau amendă.”
„Pot parca oriunde.”
Am întrebat: „Ești doctor?” Spune: „Uneori.”
Și așa am început.
Ne-am înțeles imediat.
E un tip adorabil.
Când îi vezi fața...
... zâmbești.
Ne-am întâlnit la Godspell și mi-a plăcut instant de el.
Godspell a fost înainte de Second City.
Era cu Gilda Radner
și Andrea Martin, Victor Garber și Paul Shaffer, Eugene Levy.
Și John susținea mereu că ura Godspell
pentru că se săturase să vorbim mereu despre asta.
Godspell era un spectacol de succes în Toronto în 1972.
Pur și simplu ne distram.
Ne distram lucrând, pentru că lucram.
În 1972, faimosul Teatru de Comedie Second City din Chicago
a sosit în Toronto pentru probe.
Toronto se săturase de scena culturală,
așa că aveam multe ocazii de a ne dezvolta.
Ne-am putut cultiva talentele...
ACTRIȚĂ, SCTV
... pentru că eram în siguranță.
Aveam prieteni printre noi,
oameni care gândeau ca noi, cu care nu concuram,
iar personalitatea și abilitățile tuturor s-au dezvoltat.
Și asta i-a oferit lui John oportunități uriașe.
Danny a intrat în distribuția Second City,
Dan Aykroyd și Valri Bromfield l-au convins pe John să vină cu ei,
pentru că John era candidatul perfect pentru Second City.
M-au păcălit să vin. Ei erau deja în Second City.
Au spus: „Vino și tu! Joacă și tu!
„O să te adore. Ești amuzant.”
Am zis: „Nu. Pot să mă prostesc cu voi, dar nu pot să fac așa ceva.”
A zis: „Oricum trebuie să mergem. Ne vedem acolo la prânz.”
M-am dus, am așteptat.
Mă uitam la toți cu admirație, la toți cei de la Godspell,
și aud că e chemat John Candy.
Și Valri zice: „Intră! Te-am înscris noi.”
Am zis: „Vă bat pentru ce mi-ați făcut.”
Când John era la probă, tipul cu care era nu tăcea deloc.
ACTRIȚĂ, SCTV
John doar asculta.
A ascultat fiecare cuvânt. Dădea din cap, aproba.
Și așa a primit John rolul.
La John am observat un lucru:
îi lipsea încrederea...
FONDATORUL THE SECOND CITY TORONTO
... și, practic, dispărea pe scenă.
Stătea numai lângă peretele din spate
când se făcea improvizație.
Era cu mulți comedianți foarte talentați și educați.
Se îndoia mereu de...
Nu credea că era capabil
să fie la fel de amuzant și talentat ca ei.
Am început în același timp și eram cei mai nepricepuți.
Am intrat într-un spectacol și ne-au dat chestii de făcut, dar trebuia să...
În a doua parte trebuia să improvizezi
și nimeni nu voia să lucreze cu noi, pentru că nu știam ce să facem.
Așa că lucram doar unul cu celălalt.
Dar eram încrezători. Aveam încredere în noi.
Nu cred că lumea își dă seama cât de slab trebuie să fii
ca să fii perfecționist.
Trebuie să fii slab și să știi că ești slab.
Căci nimic nu te motivează mai tare să fii bun decât să fii foarte slab.
Evoluția lui John a fost interesant de urmărit pe scenă,
cum, în cele din urmă, încrederea lui a început să crească.
Era atât de talentat și de puternic...
ACTRIȚĂ, SCTV
... dar nu te intimida.
Chiar dacă John juca personaje diferite,
John era mereu acolo.
Era fascinant și impresionant
să-i vezi munca și cum evoluau personajele.
Te simțeai ușurat.
Și tot ceea ce spunea era genial și sincer.
Nu voia mereu să facă glume.
Nu era un membru de succes al Second City.
A VENIT DIN CHICAGO
Second City a început în Chicago în 1959.
Universitatea din Chicago nu avea o secție de teatru
și ei au creat una.
Ei fiind Elaine May, Mike Nichols,
Severin Darden, Del Clos, Bernie Sahlins...
- Harry Truman. - Era și Harry Truman.
Chiar așa a fost, unii au spus că ești următorul Harry Truman?
Da, așa au spus multă vreme.
- Și a fost ca un blestem. - Da.
SECOND CITY CANADA
Second City a fost exact ce-mi trebuia.
Chiar am crescut cât am jucat acolo.
Învățam meserie, ceea ce nu înțelegeam în acel moment.
Acum înțeleg ce învățam atunci.
El era amuzant.
Era expert în improvizație
și era un om bun.
Nu numai că are grijă de cealaltă persoană ca personaj,
dar are grijă de ea
ca persoană.
Mi-ai amintit de porecla lui, Johnny Toronto.
Venea de la personalitatea lui John.
„O să cuceresc orașul ăsta.”
„Ai ceva de făcut? Sunt omul potrivit.”
„Ascultă-mă! Am toate răspunsurile.”
De unde a venit porecla?
Nu știu. Lumea l-a poreclit „Johnny Toronto”.
Știi câți voiau să fie Johnny Toronto?
Mulți.
Toți exageram cu alcoolul uneori.
El era foarte haios pentru că era expresiv fizic.
Venea și te apuca.
Te îmbrățișa
și putea să te arunce ca pe o păpușă.
Putea să te apuce de biceps și să îl ciupească,
să îți apese carnea până la os.
Se presupunea că John urma să fie vedeta,
pentru că arăta și se purta ca o vedetă.
Conducea limuzine când nu avea bani și zicea:
„Ăsta sunt eu. Trebuie să mă prindeți din urmă.”
Stăteam mult în apartamentul lui John.
Avea un Barcalounger
și Rothmans, o țigară elegantă pentru noi atunci.
Era o reclamă la o firmă numită Lincoln Carpeting.
„Trei camere, 199 de dolari.”
John a angajat Lincoln Carpeting să vină la el acasă.
Dar, odată ce intrau în casă,
îți vindeau mai mult de 199 de dolari.
Lui i-au cerut 1.200$, pe care nu-i avea.
Covoarele erau verde-lămâie, clar luate la reducere,
dar se asortau cu draperiile aurii absolut superbe.
Se așeză la loc în fotoliu, fumând Rothmans, și spuse:
„Da, uite câte am realizat aici!”
Nu e uimitor? La fiecare ieșire la cină,
John plătește nota,
și totuși face aceiași bani ca noi.
Dar John avea ceva din atitudinea de „lasă, plătesc eu”.
Și uite-așa, ne-am trezit lucrând împreună la SCTV.
Erau șase oameni cărora le plăcea să se uite la televizor,
dar nu le plăcea ce vedeau.
Așa că au decis să facă ceva în privința asta.
Era toamnă.
Eram într-un turneu cu Great Lakes Shakespeare Festival.
Postul local de televiziune...
ACTOR SIRENA ÎNDRĂGOSTITĂ
... difuza emisiuni licențiate între 17:00 și 19:00
și am dat peste chestia asta.
Era un fel de...
Parcă era Las' pe Beaver.
E petrecerea aniversară de 25 de ani.
Și am avut noroc să dau peste un episod din SCTV
în care John Candy era Beaver.
Flaherty era Ward Cleaver,
iar Catherine O'Hara era June Cleaver.
Eugene Levy era fratele lui, Wally.
Și nu știu ce era,
dar mă omora.
- Salut! - Salut, Eddie!
Am auzit că maică-ta are o aventură cu Fred Rutherford.
Bună ziua, dnă Cleaver!
Tocmai le spuneam lui Wallace și Theodore
că arătați din ce în ce mai tânără.
Mulțumesc, Eddie.
Am adus asta pentru dl Cleaver.
Tremura rău ultima dată când l-am văzut.
- Sper că e bine. - Sunt sigură că e, Eddie.
Mulțumesc.
- Ia-ți prânzul, Beaver! - Bine.
A fost cam aceeași senzație ca atunci când l-am văzut prima oară.
Un tip subtil, mare și matur,
îmbrăcat ca Jerry Mathers, care spunea: „Nu știu, Wally.”
Eddie Haskell chiar mă enervează.
- De ce nu-l omori? - Nu.
Pot ajunge la închisoare. Și e împotriva legii.
Dar, Beaver, nu trebuie să știe nimeni c-ai fost tu.
Nu știu, Whitey. Nici măcar n-am armă.
Haide, Beaver!
Pentru studenții la comedie, adică...
Ce, ești laș?
... e ca atunci când comedianții văd ceva amuzant
și nu râd, ci zic: „E amuzant.”
Să-i dăm drumul!
Sunt Gil Fisher, muzicianul pescar.
Cred că secretul meu în actorie e că mă prefac foarte tare.
În acel moment,
jucam în Second City, Toronto,
când au decis să facă o emisiune TV.
L-au adus pe Harold ca scenarist principal.
SCENARIST, ACTOR, SCTV
Emisiunea noastră era verișoara săracă a SNL.
Nu aveam sponsori și nimeni nu ne spunea ce să facem.
Era ca și cum te-ai fi dezlănțuit într-un studio TV.
Nu știam când va fi difuzată, deci nu puteam face actualitate.
Eram forțați să folosim părțile întunecate ale imaginației.
BĂIEȚII HAIOȘI URMĂRIȚI
Stilul de interpretare al lui John era extrovertit
și avea mare nevoie de conexiuni.
Bună ziua, sunt dl Mambo.
Gândindu-ne la Monty Python, Second City, Saturday Night Live,
el a fost unul dintre cei mai buni actori.
Și John, care nu-și putea ascunde corpul când îi imita pe Julia Child
sau pe Pavarotti...
Singura dată când am văzut un tip solid făcând așa ceva
a fost cu Jackie Gleason, Lou Costello.
Trebuia să fie un tip care făcea glume despre mărimea lui.
Și el n-a făcut asta, deloc.
Bruno!
El și Eugene ca dr. Tongue și Bruno.
CASA 3D A STEWARDESELOR
Cel mai tare.
Erau filme de groază care nu erau foarte înfricoșătoare
și erau bazate pe 3D.
Dar ideea de a crea un efect 3D foarte ieftin...
a fost o idee haioasă.
Exact. De ce să aștepți ore întregi ca martiniurile să-și facă efectul,
când băutul în viteză te poate face sufletul petrecerii imediat?
Hai să dansăm mambo!
Sunt ușor de impresionat.
Sunt obsedat de comedie și apare John Candy.
COMEDIANT ȘI GAZDĂ PODCAST
Mă întreb: „Cine e tipul ăla?”
Mă faci bețiv?
Eu ți-am găsit slujba.
Unul din lucrurile pe care le făcea John și care-mi plăceau era
cum trecea de la o stare la alta, ca în desene.
- Da, știi, sunt... - Lesbiene?
În sensul bun, adică. Serios.
Fără reclamații.
Se transforma rapid dintr-un copil blând și prietenos...
în: „Ce tot spui acolo?” Și e incredibil.
BURTĂ GALBENĂ CU JOHNNY LaRUE
Burtă Galbenă
A jucat un personaj într-o schiță, numit Burtă Galbenă.
E o reclamă la o emisiune TV
despre un soldat laș din Vestul Sălbatic.
A fost un moment crucial pentru mine.
Ostracizat și de Nord, și de Sud în timpul Războiului Civil
pentru dubla sa trădare,
el e cel mai mare laș din Vest.
E Burtă Galbenă.
Și e acolo, tremură și e speriat.
Și apoi trece o femeie cu fiul ei.
Băiatul zice: „E Burtă Galbenă?”
Și ea spune: „Taci!”
Mamă, uite-l pe Burtă Galbenă!
Și Burtă Galbenă se întoarce și îi împușcă în spate.
Și trebuie să rețineți că e în... nu știu, 1980?
Nu se mai văzuse așa ceva.
Mi-ai împușcat copilul!
Burtă Galbenă!
Ajutor!
Burtă Galbenă...
M-a șocat.
Că poți face un scheci
în care cineva împușcă o mamă și un copil în spate,
cu o melodie amuzantă în fundal.
Salut! Sunt Yosh Schmenge.
Iar eu sunt Stan Schmenge.
Și suntem Hoinarii Fericiți.
Cu Schmenge...
HOINARII FERICIȚI
... în clipa în care își punea costumul, el era.
Trebuie să fii un Schmenge ca să faci o așa ofertă.
Doar că...
Când ajungi la acel nivel de confort și încredere...
HOINARII FERICIȚI AMINTIRI
... de apropiere,
chimia e extrem de bună.
Dar, în acel prim sezon,
John s-a supărat foarte tare.
Era vorba
despre cine contribuia la scenariu și cine nu.
Eram plătiți ca actori și scenariști.
Dar John era plătit doar ca actor.
Nu era prea încântat.
Cred că John a văzut, de fapt, un cec,
și a spus: „Stai așa, de ce sunt plătit mai puțin?”
Acolo a început schisma.
Ținea ranchiună și nu renunța niciodată la ea.
Nu ierta.
Și John putea duce acele răni multă vreme.
Cred că a avut vreo mie de-a lungul carierei sale.
Jim lucra, cred, la Second City.
John i-a găsit o slujbă.
Era parte din echipă, fratele lui John, ajuta la întins cabluri.
Jim a avut un atac de cord în cabina lui,
iar asta a fost neplăcut pentru John.
Știi?
Jim nu se îngrijea.
Tata a fost șocat.
A rămas îngrozit, pentru că se întâmpla din nou.
A fost bine. Jim a fost bine,
dar am mers cu mașina la spital.
John a zis: „Stai aici!” Era foarte furios.
John s-a întors.
La studio aveam un bar tiki.
John stătea la bar, bea ceva, fuma o țigară.
A zis: „Fratele meu nu are grijă de el.”
Asta era inconsecvența lui John.
Nimeni nu avea așteptări mai mari de la el decât John.
Și, când apăreau obstacole sau eșecuri,
erau devastatoare.
SCTV a început în '76.
După vreo trei ani a rămas fără bani.
S-a dat pe alte posturi
și apoi s-a oprit.
Apoi a început din nou după un an în Edmonton, Alberta.
Au început cu emisiuni de 30 min,
iar în '81 s-a extins la 90 de minute
și a devenit imens.
FEBRA SECOND CITY
Dar John a fost cheia transformării acelui eșec...
MONCTONUL MEU
... într-un succes amuzant.
E un moment în timp.
Era ca o a doua familie,
dar a devenit prima lui familie.
A devenit familia mea.
I-a plăcut mult. I-a fost greu să renunțe și lui,
pentru că era copleșit emoțional.
Dar știa că trebuie să continue.
Și au apărut filmele.
Primul film important al lui John a fost 1941.
Încă făceam SCTV, iar Spielberg îl voia.
Terminam de scris un sezon din SCTV
și am dat o petrecere.
Venea lume și zicea: „E Steven Spielberg.”
„A venit, vrea să te vadă.”
Credeam că e o glumă. M-am dus și chiar era acolo.
Era înconjurat de multă lume.
A zis: „John, îmi place mult munca ta.” Am zis...
Dar mi-a zis: „Aș vrea să joci în filmul ăsta, 1941.
„Am un rol perfect pentru tine.”
Și am zis: „Mulțumesc.
„Știu că e o petrecere și că bem,
„așa că mulțumesc mult.”
„Mulțumesc că te-ai uitat la SCTV.”
A zis: „Nu, chiar te vreau în film.” Da.
Să mutilăm mâncarea asta, ca să n-o dea altora.
Dumnezeule!
- Hei, John! - E Camera ascunsă. Stai!
- Ce mai faci? - Sunt bine.
John a zis: „O să vă aduc roluri.”
Parcă se simțea prost.
A fost singurul chemat la un film din Statele Unite.
„E în regulă, John.”
Ai văzut filmul 1941?
Da.
- Ți-a plăcut? - Mi-au plăcut părți din el.
Eram costumați în soldați.
Eram ca niște copii, ne trăiam fanteziile.
Preferi să lucrezi în lungmetraje, John?
Aș vrea să încerc să rămân la filme, dacă se poate.
Dacă mai face cineva un film.
GATA FILMĂRILE!
Când i-ai cerut mâna soției tale, unde erați?
Trăiam în păcat de câțiva ani,
deci nu era același lucru.
Am cerut-o de ție în Los Angeles, cred,
când filmam 1941.
A fost în grabă. Încercam să găsim o dată.
N-am putut găsi un weekend.
A fost o nuntă trăsnită. Ne-am distrat.
O nuntă trăsnită?
Biserica în care ne-am căsătorit era în construcție.
Nu ne-am gândit să ne uităm înainte, și era în construcție.
Părinții tăi s-au căsătorit la McDonald's?
Nu. S-au căsătorit pe un platou de filmare
unde tocmai se filmase o reclamă la McDonald's.
Și arcurile aurii erau la vedere.
Rose aducea întotdeauna
o prezență calmă, stăpână pe sine,
ancorată și înțeleaptă.
Dacă John era supărat,
până la sfârșitul zilei, Rose îl calma.
Au avut una dintre cele mai reușite căsnicii din câte am văzut.
Vara a devenit anotimpul pentru cel puțin o comedie
burlescă, anarhică și cu umor de-a dreptul grotesc.
Vara asta e Recruții.
Sunt Dewey Oxburger.
Prietenii îmi spun Ox.
Poate ați observat că am o mică problemă cu greutatea.
- Nu! - Ba da.
M-am dus la un doctor
și mi-a zis că am înghițit multă agresiune,
împreună cu multe pizze.
Pizze.
Practic, sunt o persoană timidă.
Sunt un tip timid.
Cum l-au descris la început...
PROBĂ COSTUME 5
Din cauza feței lui rotunde,
l-au descris ca fiind supraponderal.
Deci știa că rolul era deja definit pentru el.
Și am zis că, dacă tot sunt aici, o să slăbesc câteva kilograme.
E un program de opt săptămâni de antrenament? Unul dur?
E perfect pentru mine.
O să fiu o mașină de luptă plină de mușchi când ies de aici.
Spune-mi, te rog.
În John Candy
chiar e o mașină de luptă cu mușchi?
Voiam să...
Nu pare! Nu.
Nu, nu este.
Sunt mulțumit așa cum sunt.
Chiar și la interviuri spuneau lucruri care îl jigneau.
Se cheamă Big City Comedy.
Și, dacă îți scapă „big”, uită-te bine la John.
- Uitați-vă bine la oraș! - O să vă amintiți.
Știa cu ce se confruntă în industria asta.
Ești foarte chipeș.
Dar mă întreb, dacă ai fi devenit
un protagonist zvelt și atrăgător...
E adevărat că...
Nu crezi că tuturor le plac oamenii grași?
- Cred că da. - De ce?
Nu știu. Cred că sunt inofensivi.
Nu știu.
Dacă aș slăbi mult,
nu cred că m-ar afecta mult.
Dar nu ți-ar schimba stilul
sau genul de umor?
Nu.
Să spui că lui John nu-i plăcea...
John nu voia să accepte.
Și cred că e un alt mod de a spune că nu-i plăcea.
John nu se disprețuia niciodată.
Era doar un alt grad de puritate artistică.
Ești tratat ca un om de categoria a doua
sau așa ai impresia. Cred că e...
Ești foarte vulnerabil și foarte sensibil la asta.
Și cred că asta influențează mult
felurile în care joc personajele.
Privesc lucrurile cu o sensibilitate aparte.
N-am judecat niciodată pe cineva după cum arată, după aspectul fizic.
Contează cu adevărat cum e omul pe dinăuntru.
Cred că am învățat asta de-a lungul anilor,
având o constituție masivă.
Începi să...
Lumea te tratează altfel.
Și uneori doare. Mulți oameni suferă din cauza asta.
Era foarte supărat pentru Recruții
și pentru scena din noroi.
Sus piciorul, dragă!
Am fost prezentatorul meciului de wrestling,
în care nu a vrut să joace.
Au zis: „John, scoate-ți tricoul
și rostogolește-te în noroi cu niște stripteuze.”
John a purtat un tricou cu mâneci lungi,
pentru că nu a vrut să joace cu pieptul gol.
Femeile au intrat în joc. Erau în formă.
Au început să-l tragă de urechi și chestii de-astea.
Oamenii profitau puțin
pentru că se gândeau: „Poți face orice vrei ca să-l rănești.
„Poți spune orice. „Poți să-l rănești.”
„E atât de mare, că nu-i poți face nimic.”
Nu i-a plăcut asta.
Niciodată...
Am înțeles asta.
Dar chipul pe care îl arăți lumii
este cel care definește cine ești.
Chipul pe care îl arată lumii e prietenos și fericit.
Și ai putea fi rău
sau ai putea să insulți sau să ripostezi.
Dar el n-a făcut asta.
Poate ar trebui să renunț.
Ia să văd! Stai să mă uit mai întâi.
Nu, nu cu o mână ca asta. Haide!
Hai, curaj! Păcălește-mă! Hai!
Cât să pariez?
În locul tău, aș paria totul.
Așa sunt eu. Un parior agresiv. Domnul Vegas.
Haide! Dă-i drumul!
Haide!
Da. Așa. Mă bag.
- Ce ai? - Am un ful.
Trei de trei și doi de șase. Adică un ful.
- Tu ce ai? - Am patru, un as...
Ai un as, un opt și un șapte.
Păi, ai pierdut.
Dacă ai fi avut patru pătrari, ai fi câștigat.
Începi să te pricepi.
Îți place? Nu e distractiv?
Te-ai descurcat bine pentru prima dată.
Ne aflăm într-un loc care îți e ca un refugiu.
Un loc pe care îmi imaginez că nu-l vezi prea des.
Ai idee cât de mare vedetă ești în orașul tău natal?
Nu.
Când apari pe ecran în Recruții,
mi s-a spus că oamenii ovaționează.
Spun: „Uite-l pe John Candy, eroul nostru.”
Mă bucur să aud asta.
Are sens ce zic sau sună doar bizar?
E foarte bizar. E greu de înțeles.
Asta e casa. E casa mea.
Mă simt confortabil.
Îmi place New Yorkul, dar mă înnebunește.
E atât de... Mai ales că o iau razna acolo.
Îmi place.
E prea bine. Sunt de toate.
John Belushi a zis...
Când încerca să mă convingă să joc în Saturday Night Live, a zis...
Și a cântat „New York, New York” al lui Frank Sinatra
și a zis: „Uite, New York e Roma.”
Actorul de comedie John Belushi a murit azi
într-un hotel din Hollywood Hills.
O sursă citată de Los Angeles Times spune că actorul avea cocaină în sânge.
ACTORUL JOHN BELUSHI MOARE
I-am spus lui John. John a izbucnit în lacrimi
și a spus: „Doamne, începe.”
Nici măcar nu pot...
Pentru că am înțeles. Știam ce a vrut să spună.
Știam că distracția
acestor copii de 20 de ani
se putea sfârși.
E ceva intens, dar vine din mintea noastră de copil.
Acolo ne întoarcem.
E o reacție psihologică,
o frică adâncă: „O să mori în curând?”
„O să mori în curând?”
„Ești bine?”
Și eu am trecut prin asta când eram mic.
„Mamă, o să mori?”
Pe atunci, îmi amintesc că John a spus:
„Nu știu dacă o să trăiesc mai mult de 35 de ani.”
Tatăl lui John a murit la 35 de ani,
când John a împlinit cinci ani.
Și John știe că are inima tatălui său.
Cred că l-am cunoscut pe John când avea 33 sau 34 de ani.
Deci, chiar atunci,
simțea că viața i se putea sfârși oricând
și că va dispărea
într-o clipită, la fel ca tatăl lui.
Îmi amintesc o seară, când John era la o petrecere acasă la Marty Short.
A băut în seara aia.
Și apoi a devenit puțin melancolic și a vrut să plece.
L-am dus cu mașina.
Am coborât geamul și i-am spus:
„John, urcă în mașină!”
A mers pe jos cam 800 m, poate puțin peste 1 km
înainte să urce în mașină.
Și apoi a zis:
„Tu nu știi, Dave. Nu știi prin ce trec.”
„Nu știi ce gândesc.”
Și am zis: „Presimt că o să aflu în seara asta.”
Simțea povara pierderii tatălui
aproape în fiecare zi.
Toate astea erau în gândurile
și în inima lui, și le ducea mereu cu el.
Nu poți duce totul.
Greutatea tuturor.
Greutatea trecutului său.
Nu voia să meargă la doctor
pentru că urma să afle că va trebui să-și schimbe comportamentul.
Mergi la doctor și îți spune să te lași de băut.
„Nu vreau să mă las de băut.”
Pentru că era dependent.
Un mecanism de adaptare.
Mecanismul lui de adaptare era: „Mănânc și beau.”
„Dacă mă las de astea, n-o să funcționez.”
Era un cerc vicios.
Uneori negi totul și continui.
„Sunt comandanții propriei nave.”
Și lucra într-un domeniu în care aspectul era foarte important.
Sunt sigură că a fost un stres în plus în existența lui.
Dar făcea și parte din el.
Arăți puțin diferit față de ultima dată când ai fost aici.
- Am slăbit câteva kile. - Da?
Am fost într-un loc numit
Centrul de longevitate Pritikin, California.
Am stat 26 de zile acolo.
Nu mai fumez. M-am lăsat.
Ai stat acolo aproape o lună, nu?
Da, 26 de zile.
Poți să-mi spui cât cântăreai înainte să intri?
Nu vrei să spui?
Aveam 154 kg. Foarte mult.
Acasă muncea tot timpul la asta.
Încerca. Avea antrenor în fiecare zi.
Era mereu într-un program alimentar.
Mereu vorbea cu doctorii lui, iar ei spuneau că e bine.
- Cât ai slăbit? - Până acum, 32 kg.
Dar industria îl voia mare.
Îmi amintesc că agenția a spus:
„Nu mai slăbi, orice ai face.”
Și mintea lui John a zis: „Bine, mănâncă!
„Asta le place. Mă vor mare. O să rămân mare.”
Eram îngrijorată.
Dragă, stai liniștită, da?
Ți-am zis, nu mai sunt nervos. Dețin controlul total.
Sigur nu repară toate instalațiile în același timp.
PAZA PARCULUI
Îmi pare rău. Parcul e închis.
Elanul din față trebuia să anunțe.
Harold Ramis, care scria pentru SCTV,
a făcut O vacanță de tot râsul.
Walley World!
Finalul n-a fost bun. A fost groaznic.
Așa că l-au chemat pe tata ca urgență.
„Trebuie să schimbi finalul.
„Ești perfect pentru rolul ăsta.”
Tata a zis: „Da, o să vin.”
John a fost super. Îl știam.
VOCEA LUI HAROLD RAMIS
Și avea un personaj pe care l-a creat în SCTV, numit Paul Pumnînfață.
Era un fel de neghiob mare.
Unii locuitori au plecat și ei.
Nimeni nu a anunțat nimic la acest birou.
Și l-am rugat să joace acest personaj ca rudă a lui Paul Pumnînfață.
VACANȚĂ DE TOT RÂSUL
Și filmul a avut un succes uriaș.
Știam că e menit să fie vedetă, s-a văzut în Sirena îndrăgostită.
SIRENA ÎNDRĂGOSTITĂ
A fost uimitor de amuzant.
Așa era Johnny Toronto.
Practic, e personajul care a apărut în Sirena îndrăgostită.
Cât de mult te îmbeți depinde de cât alcool consumi
în raport cu greutatea corporală.
Înțelegi?
Nu e că ai băut mult.
Doar că ești prea slab.
A fost distracție totală.
Ca o vacanță în care mai și munceai.
Pe de altă parte, mi-a fost frică să lucrez cu John Candy,
pentru că eram un mare fan al lui John și al lui Eugene Levy
de la Second City.
Am ezitat puțin să intru în acest proiect,
convins că mă puteau eclipsa pe ecran fără prea mult efort.
E foarte dificil să lucrezi pentru Ron Howard.
Nu-l suport.
Nu-i suport nici familia.
Tom Hanks,
cu toate problemele lui,
a jucat ca o cizmă.
Freddie, trebuie să vorbim.
Ce e, îți lipsesc niște mărunți?
- I-a luat menajera. - Nu-mi pasă.
- Nu? - Nu.
Eu i-am luat. Recunosc.
Un lucru care m-a dat pe spate a fost că John era deschis și incluziv.
Nu încerca să mă eclipseze.
Nu voia să aibă cele mai bune replici.
Încerca să creeze un schimb de replici.
Nu înțelesesem asta despre procesul de improvizație.
Spunea: „Da, și?”
Parcă aștepta să vin cu ceva în plus,
care să îmbunătățească dialogul și să-l prelungească.
Am avut scenele când cei doi frați sunt în biroul nostru,
iar el vorbește despre ce făcuse în seara precedentă.
Poate că am fost în Club A aseară.
Ceva nou pentru tine.
Poate l-am cunoscut pe dl Buyrite, proprietarul supermarketurilor Buyrite.
Și poate că suntem noii lui furnizori de produse.
Abia atunci mi-am dat seama
că John mă invită să mă joc cu el.
Am inventat tot felul de chestii noi pe loc.
Despre birou...
- Am băut toată noaptea. - Nu mi-am luat fracul.
Am băut toată noaptea. E un contract mare.
Hai, te descurci.
- Hai, calmează-te. - Da, mă descurc.
Fă ordine pe birou. De ce e mereu ca o cocină?
- Lasă biroul! - Fă ce fac eu.
Am un sistem pe birou.
Sunt la telefon,
iar John ridică receptorul și începe să se prostească.
Dacă am fi căsătoriți, nu te-ai muta așa.
- Ar putea. Sigur. - Închide!
- Tu erai? - Închide telefonul!
- Scuze. - Nu! Nu tu, Victoria!
Nu știam că vorbeai.
A fost constructiv.
Constructiv și deschis pentru toți.
Și scena de racquetball.
Stătuse treaz noaptea ca să învețe replicile.
Da. Partea aceea a poveștii.
Ieșise undeva să bea
și, ce să vezi, intră Jack Nicholson.
Jack îl știa pe John.
Poate s-au cunoscut acolo,
dar au băut.
Dacă Jack Nicholson m-ar chema într-un bar
și m-ar ține să beau,
aș sta.
Așa că John vine nu doar epuizat,
probabil dormise doar o oră și jumătate,
dar vine alimentat de o seară cu Jack Nicholson.
Trebuia să facem o scenă cu multă mișcare.
Toată lumea râde de un lucru,
iar John își folosește epuizarea
într-o măsură care îi convine fratelui meu.
- De cât timp jucăm? - De vreo cinci minute.
Doamne! Îmi bate inima ca unui iepure.
Vrei o bere?
De câte duble ați avut nevoie ca să faceți scena
în care lovești mingea de perete și ricoșează în capul tău?
N-o să-ți vină să crezi, dar de trei.
John, una din cele mai eficiente scene din film e cea
în care îi spui lui Tom Hanks:
„Uite, dacă ești îndrăgostit, ești îndrăgostit.
S-ar putea să nu mi se întâmple niciodată.”
„Oamenii se-ndrăgostesc zilnic.”
- Asta ai zis? - Da.
Da? Prostii!
Nu merge așa.
Îți dai seama ce fericit erai cu ea?
Asta când nu te scoteai singur din minți.
În fiecare zi? Pe bune?
Unii n-o să fie niciodată așa fericiți.
Eu n-o să fiu niciodată.
Pentru asta am vrut să fac filmul.
Scenariul mi-a permis să fac altceva decât să joc racquetball.
Chiar a fost ceva uriaș.
Sirena îndrăgostită l-a consacrat pe John.
A avut loc o schimbare, și el a devenit o mare celebritate.
Și s-a întâmplat foarte repede.
Odată ajuns mare vedetă,
cât de greu e să-ți păstrezi viața cât mai normală posibil?
Încerci să pui lucrurile în perspectivă.
Viața e prea scurtă.
Ăsta e un loc real. Sunt oameni reali în jurul meu.
Și trebuie să faci lucruri reale.
Trebuie să schimbi litiera.
Trebuie să duci gunoiul și să faci chestii.
Ai responsabilități.
Am ales viața asta.
Mulți oameni nu vor responsabilitățile
unei familii, nimic care să-i lege.
Multora le place atitudinea de: „Să-i dăm bătaie!”
Să trăiești repede, să mori tânăr, viața e prețioasă.
„Să-i dăm drumul!”
Și eu nu așa aleg să-mi trăiesc viața.
Rămâi așa!
Sunt fan al comediei
și mă interesează comedianții și scenariștii de comedie,
dar nu cred că asta îmi va fi meseria.
Cred că e toamna ultimului an de școală
și sunt președintele Lampoon.
Ne-a venit ideea că i-am putea invita pe eroii noștri la Lampoon
și voiam din toată inima să-l fac pe John Candy să vină.
Și echipa lui ne răspunde: „Da, o să vină.”
Așa că am condus până la aeroportul Logan.
A luat un zbor comercial din Toronto
și l-am văzut pe John Candy coborând pe scările rulante.
Avea un aparat foto la gât, ca un turist.
Dacă John Candy ar juca rolul unui turist,
ar avea un aparat foto mare la gât.
Ar spune ceva de genul: „Vai! Ce tare!” Așa a fost.
Am o poză cu mine la Harvard
și una cu mine în Casa Adams.
Pot dovedi că de două ori
m-a fotografiat,
mărturie clară a ego-ului meu monstruos.
Doar de asta îmi pasă.
Voiam să arătăm un montaj mare cu toate clipurile lui
și toată lumea din campus voia să meargă.
Și el era exact cum ne așteptam.
E John Candy înmulțit cu zece.
Face glume. Îi face pe toți să râdă.
Îmi amintesc foarte clar că se uita la clipuri
de parcă nu le-ar mai fi văzut.
A umplut încăperea cu aura lui.
Era expansiv, plin de bucurie și cu o poftă de viață greu de egalat.
Îmi amintesc că i-am spus că mă interesa mult comedia
și că s-ar putea chiar să încerc.
Nu voi uita niciodată asta.
M-a privit drept în ochi și a spus: „Nu încerci.
Ori o faci, ori nu o faci.
Nu încerci, puștiule.”
Pentru mine a fost clar: „Totul sau nimic, puștiule.”
„Totul sau nimic.”
Și ce părere are familia ta despre faptul că are un fiu celebru?
E greu pentru ei.
Cred că fratelui meu nu-i place prea mult.
„Ești fratele lui John.”
E fratele meu mai mare.
E și mai rău pentru un frate mai mare.
Mă simt groaznic, dar...
- Cum ești ca soț? - Ca soț?
Of! Foarte rău, cred, căci nu prea sunt prezent.
Sunt actor.
- Și ești și tată? - Da, e grozav.
Acolo e fiica mea, Jennifer,
cel mai bun lucru care mi s-a întâmplat.
Așa.
Tata cumpărase o fermă într-un oraș numit Queensville
când aveam mai puțin de un an.
Pentru tata cred că era o evadare.
Era o proprietate gigantică, întinsă.
Dar o casă foarte simplă, cu piscină.
Era un hamac în curte și un hambar roșu frumos.
Și eu cred că era o evadare.
Ai refuzat filme pentru că trebuia să călătorești.
Da, a trebuit să fac asta de multe ori.
Copiii cresc și vreau să mai stau cu ei.
Iar fiica mea parcă abia s-a născut,
și acum e la școală.
Cresc foarte repede.
S-a spus de atâtea ori, dar chiar cresc repede
și vreau să stau cu ei
ca să poată spune: „Da, e tatăl meu.” Nu „tipul de la TV”.
Îi plăcea să fie tată.
S-a implicat în comunitate.
Îi plăcea să facă lucruri cu copiii la școală.
Bebelușul lacom.
Era copil, de fapt.
Era un copil.
Cred că John era cel mai fericit
când era în bucătăria lui.
Cred că stilul lui de viață „Johnny Toronto”
îi consuma multă energie.
Voia să fie
un cineva mai mic în lume.
Scuzați-mă.
Îmi pare foarte rău.
M-ai călcat pe mână!
Toți cei care au lucrat cu el s-au îndrăgostit de el.
Când juca în Aventuri de vacanță,
Carl a zis că voia să ajungă pe platou ca să discute cu John.
REGIZOR BILELE SPAȚIALE
Ai mers în vacanță departe de familia mea.
Și acum o să iau ceva de la tine.
Lumea își va aduce aminte de el pentru firea lui bună.
Vine pe platou ca să facă oamenii fericiți.
De la echipa de filmare la machiaj, la garderobă
și la șoferi.
E acolo să se distreze cu oamenii.
Bună!
A avut grijă de mamă. De mătușa lui.
De fratele lui, de verii lui.
Și a avut grijă de noi.
Felul în care John se purta cu familia lui spunea multe despre el.
Vedeai mult mai multă profunzime și căldură
într-un om care are aspectul ăsta în viața lui.
Nu juca în orice.
Alegea doar personaje care spuneau ceva despre felul
în care vedea lumea sau despre ce visa să fie.
Îmbrățișează-mă!
- Poftim? - Îmbrățișează-mă, te rog.
- Tată! - Haide!
- Sunt prea mare pentru îmbrățișări. - Niciodată nu ești.
Pe cât era John Candy, pe atât juca și rolul lui John Candy
ca tată.
Făceam prostii, ne lua la rost.
Ieșiți de acolo!
Dar o făcea cu iubire.
Ești tot nefumătoare, nu?
Tati!
Sunt doar tată, atâta tot.
Într-un fel, da.
E ca și cum a creat pentru el tatăl pe care probabil și l-a dorit mereu.
Noi doi aici, în pădure, e ca atunci când veneai cu tatăl tău?
Da, cred că da.
Da. Înțeleg.
A adus foarte multă vulnerabilitate, dulceață
și bunătate în personajele pe care le-a creat.
Și a fost un actor foarte bun. Putea transmite asta fără niciun efort.
Familia Chester.
Era un actor desăvârșit.
Știa ce trebuia făcut și știa că poate să facă.
A lăsat actoria deoparte și a fost pur și simplu om.
Era un actor complet pentru că era o persoană completă.
Carl mi-a spus că era o încântare,
căci John Candy era foarte distractiv și foarte blând.
Mi-a zis: „Dacă ai vreodată ocazia...” Am zis: „Caut un omine.”
„Ce?”
Jumătate om, jumătate câine.
Sunt prietenul meu.
- În următorul meu film, numit... - Bilele spațiale.
Schwartz fie cu tine!
- Cine ești? - Cavalerul de onoare.
- Cum te cheamă? - Vomă.
Și numele complet?
Vomitei.
Nu facem asta pentru bani.
Ci pentru o grămadă de bani.
Bate lăbuța!
Fir-ar să fie!
El a făcut asta.
Într-o zi, John mi-a luat scaunul. Scria „Regizor” pe el.
S-a așezat,
iar eu i-am spus: „John, e scaunul meu.”
Mi-a spus: „Știu.
Mă gândesc să fiu regizor și vreau să știu cum e.”
M-a dat pe spate. „Vreau să știu cum e.”
„Și cum e?” A zis: „La fel.
E la fel. Ca și cum ai sta pe un scaun obișnuit.”
Avea un simț al umorului ciudat și frumos.
A fost binecuvântat cu o fire blândă și un zâmbet dulce.
Acel zâmbet mereu iubitor.
Au trecut două generații
și amintirea lui e la fel de puternică și de vie ca întotdeauna.
John era amabil cu toți, și cu cei pe care îi vedea doar o clipă,
dar la muncă trebuia să fie profesionist.
Dacă ceva nu mergea bine...
Avea experiență. A făcut o grămadă de filme.
Cu siguranță a învățat să lucreze pe scenă.
Și așa era în film.
Nu puteai accepta ceva banal, făcut în grabă, de mântuială.
Zici: „Nu, fii serios! Acum e pe bune.
Trebuie să facem totul bine.”
„Trebuie să te angajezi să faci tot ce poți.”
Am făcut o lectură de scenă, era Marilyn Suzanne Miller,
o mare scenaristă la Saturday Night Live.
A scris o piesă de teatru.
Cumva, Sydney Pollack urma să o regizeze
și avea o grămadă de actori faimoși.
Ray Liotta, Kevin Kline,
Candy, eu și câțiva alți actori.
Candy avea o scenă în care era în baie,
vorbind din ea. Și...
A tras de ea la greu.
Rău de tot. A tras cât a putut.
Ritmul era dincolo...
de orice înțelegere.
Nu-ți venea să crezi.
Și eu mă uitam.
Mă uitam la Sydney Pollack, care își ieșea din minți,
pentru că John doar trăgea de scenă
și se distra de unul singur.
Eu râdeam, pentru că știam că Sidney o să-l omoare.
Nu știu... să-l aud pe John dând-o în bară mi se pare mai interesant decât...
Nu era că o dădea în bară. Doar trăgea de scenă.
Trăgea de ea.
Nu că n-ar fi fost amuzant.
Doar că era rușinos de iresponsabil față de ideea
că mai există și alt actor în scenă sau chiar în toată piesa.
Am mai spus-o și o s-o spun din nou.
Viața se mișcă repede.
Dacă nu te oprești și nu te uiți în jur din când în când, s-ar putea să o ratezi.
Când l-a întâlnit pe John Hughes...
SCENARIST, REGIZOR, PRODUCĂTOR
... și-a atins apogeul.
Cei doi erau ca frații.
Frații pe care voiau să-i aibă.
John Candy și John Hughes aveau...
REGIZOR, SINGUR ACASĂ
... un aparat de măsurat minciuni.
Nu tolerau prostia.
Cei doi erau suflete-pereche.
John Hughes era fascinat de John Candy
și amândoi aveau un simț al umorului negru superb.
Glume bune și macabre.
Dar foarte real... Teroarea de a fi părinte.
Erau genul de familii care mergeau în vacanțe împreună.
Noi mergeam la ferma lor, ei veneau la ferma noastră.
Mergeam la ei acasă, grătare, sărbătorile petrecute împreună,
și cred că asta s-a reflectat și în filme.
Cele mai bune lucruri le-a făcut împreună cu celălalt John.
Dacă ar fi să asociezi un actor cu John Hughes,
mulți s-ar gândi la Molly Ringwald sau ceva de genul.
Dar nu, e John Candy.
Eu și Ringwald am jucat în câte trei filme
de John Hughes.
Candy cred că a jucat în nouă.
Așa că ei ar trebui asociați.
Munca lor a rămas mereu foarte sinceră și autentică.
Și, când nu mai mergi la magazinul din colț
sau la restaurantul local dimineața
și începi să te separi de oamenii obișnuiți,
atunci pierzi legătura cu ce se întâmplă în lume.
Iar John Candy și John Hughes nu au pierdut-o niciodată.
Cred că John Hughes chiar îl observa cu atenție pe John
și era fascinat de el,
în sensul cel mai bun.
Scriam un scenariu, i-l dădeam lui John,
iar el făcea verificarea finală.
Iar, pentru un regizor, era un dar uriaș.
Practic, nu mă lăsa să greșesc.
A scris personaje pentru el.
Unchiul Buck a fost scris pentru John.
E o declarație remarcabilă, din partea unui regizor și scenarist
de talentul lui John Hughes, să facă un film special pentru tine.
Ce mai faci?
Cine ești?
Sunt unchiul tău, Buck.
Când John Candy a murit, avea 43 de ani.
Eu am 44.
Azi sunt cu șapte ani mai mare decât el când am filmat Unchiul Buck.
Iată informația de azi care te face să te simți bătrân.
Cred că a fost foarte ușor să faci paralele
între John Candy din lumea reală și Unchiul Buck.
Cred că de aceea e una dintre interpretările mele preferate,
căci cred că a investit mult în ea.
Atitudinea pe care o am în film față de cei doi copii
se bazează pe relația mea cu Jennifer și Christopher
și pe cum aș interacționa cu ei.
Niciodată nu le-am vorbit de sus.
Și în film, unchiul Buck nu le vorbește de sus copiilor.
Cred că de aceea îl plac.
Îi tratează ca pe egalii lui,
iar ei primesc respect și încredere în sine.
Mulți nu știu cum sau nu le place să lucreze cu copiii.
A fost important.
Crede-mă, ca adult, e greu să lucrezi cu copiii.
John a fost mereu foarte blând și foarte bun cu noi,
ne-a respectat mult.
Când ai opt ani, nu prea ești respectat,
nici la locul de muncă, nici de adulți în general.
Te simțeai invitat.
Chiar și în scena cu interogatoriul.
Nu cred că se aștepta să fiu atât de ager.
Și-a zis: „Trebuie să țin pasul cu copilul ăsta.”
Și apoi...
- Unde locuiești? - La oraș.
- Ai casă? - Apartament.
- Al tău? - Chirie.
- Cu ce te ocupi? - Cu multe.
- Unde e biroul tău? - N-am.
- De ce? - N-am nevoie.
- Unde e soția ta? - N-am.
- De ce? - E o poveste lungă.
- Ai copii? - Nu.
- De ce? - O poveste și mai lungă.
Ești fratele tatei?
Ce record ai de întrebări consecutive?
Treizeci și opt.
Văd un măr stricat
când mă uit la nepoata dvs.
E o fâțâită, o visătoare,
o caraghioasă.
Și, sincer,
nu cred că ia în serios nimic din viața ei
sau din cariera ei de elevă.
În fiecare film găsești un alt personaj,
o altă latură a lui John.
Are doar șase ani.
Vedeai ceva din viziunea lui despre lume, umanitatea lui.
Nu vreau să cunosc un copil care nu visează
sau care nu e caraghios
și cu siguranță nu vreau să cunosc unul care ia în serios cariera de elev.
N-am o diplomă de facultate.
Nici un loc de muncă.
Dar știu să recunosc un copil bun,
pentru că toți sunt copii buni.
„Patern”, cred, e cuvântul potrivit.
Cred că a avut mereu un instinct grozav.
Dar cred că a spus: „Ascultă, eu...”
Chiar înainte să se ridice valul
și înainte de Singur acasă,
nu a fost greu să văd cât de dificil era tatăl meu.
Nu era niciun secret că era deja un monstru.
Și apoi, dintr-odată, au venit faima și banii,
apoi a devenit un monstru josnic.
Dar era deja un om rău.
Așa că John se uita puțin pieziș,
parcă: „E totul în regulă cu tine?”
„Ești bine?”
„Ai o zi bună? E OK?”
„Totul bine acasă? Bine.”
Cu ce te ocupi?
De unde ești? Unde locuiești?
- În oraș. - Cu ce te ocupi?
E dovada felului de om care a fost.
Cred că avea grijă de copil.
Ceea ce apreciez, pentru că nu se întâmplă prea des.
Și s-a întâmplat și mai rar odată cu timpul,
căci: „Normal că îi merge bine.
E vedetă de cinema. Face bani.”
Și zice: „Da, dar cum te simți?”
Și e genul de lucru care e ca un pumnal minunat.
Aș dori să fi primit mai mult din asta în viața mea.
Și de aceea e important. Îmi amintesc asta.
Îmi amintesc că lui John îi păsa
când multora nu le păsa.
Unchiul Buck a fost scenariul perfect cu Candy pentru mine, ca regizor,
pentru că s-a implicat în rol.
E o scenă în care se urcă în mașină,
îi ia pe copii la hipodrom, știind că nu e bine.
E în mașină, se uită în oglindă
și vede doi copilași pe care urmează să-i ducă acolo,
să se întâlnească cu amicii lui gangsteri.
Și ei pariază, dar el nu poate.
Știu că, atunci când făcea scena aia,
când se uita în oglindă, nu se uita la doi actori mici.
Vorbea cu copii adevărați.
Era el. Era tatăl din el.
AVIOANE, TRENURI ȘI AUTOMOBILE
Agentul meu mi-a zis:
„Am auzit de un scenariu, Avioane, trenuri și automobile.
Îl urmăresc pentru tine.”
Am fost distribuiți eu și John.
Nu ne cunoșteam deloc.
Mă gândeam să petrecem ceva timp împreună.
Urma să facem un film.
Începusem să mă maturizez ca actor și John era acolo.
Așa că, în aceste scene, am reușit să creăm o legătură.
Conform scenariului, personajul meu era rigid.
Am fost foarte norocos. Nu trebuia decât să mă enervez.
Știa exact cum să joace un personaj enervant.
Ce bine e!
Doamne! Îți spun,
mi-au luat foc picioarele azi.
Mult mai bine așa.
Îmi arată inelele pentru perdea
și fumează în mașină,
râde mult.
Mă refer la propriul lui râs.
Mai am un milion până devin milionar.
John era persoana perfectă pentru acest rol.
E foarte tandru în film.
E o scenă în care îl critic.
Nu ești un sfânt.
Ai un taxi gratuit, o cameră gratuită
și pe cineva să-ți asculte poveștile plictisitoare.
N-ai observat în avion, când ai început să vorbești,
că am început să citesc de pe punga pentru vomă?
Când Steve Martin îl ia la rost,
îi spune cele mai urâte lucruri pe care le-ar putea auzi cineva.
Alegi lucruri care sunt amuzante, ușor plăcute sau interesante.
Ești un miracol.
Poveștile tale nu au așa ceva.
Și apoi continuă.
Mă întreba lumea: „Cum poți suporta?”
Iar eu spuneam: „Pentru că am fost cu Del Griffith.
Pot suporta orice.”
Și apoi continuă.
El continuă, filmându-se și fața lui John, care doar ascultă.
Parcă aș ieși la o întâlnire cu o păpușă Chatty Cathy.
Mă aștept să ai un șnur în piept,
pe care să-l trag și să se retragă la loc.
Doar că nu eu trag de el, ci tu!
Reacția lui facială în acea scenă spunea o poveste uriașă.
Și mereu mă simt prost.
Îmi zic: „Doar ne prefacem, nu?”
Dar el părea atât de rănit!
Nu era doar un comediant.
Era un om mult mai complex
decât cred mulți.
Vrei să mă rănești?
N-ai decât, dacă te face să te simți mai bine.
Sunt o țintă ușoară.
Da, ai dreptate. Vorbesc prea mult.
Dar și ascult prea mult.
Aș putea fi un cinic cu sânge rece, ca tine,
dar nu-mi place să rănesc pe nimeni.
Crezi ce vrei despre mine.
Nu mă schimb.
Eu... mă plac.
Soția mea mă place.
„Eu mă plac.” Știi, eu...
„Soția mea mă place”, știi?
Doar: „Nu. Am oameni care mă iubesc și...”
Clienții mei mă plac pentru că sunt autentic.
Primești ceea ce vezi.
Lumea vorbește mereu despre acel moment.
Încă vorbește, chiar și după 20 de ani.
L-am comparat pe John cu cineva ca Charlie Chaplin,
mai ales un film numit Luminile orașului.
Dacă vedeți ultima scenă din Luminile orașului,
unde Chaplin își dă seama că fata oarbă vede, de fapt,
jocul actoricesc al lui Chaplin ridică acel moment
la un nivel de emoție adevărată și complexă.
Și mi-am dat seama că John, în Avioane, trenuri și automobile,
avea exact același lucru.
Nu am o casă.
Marie a murit acum opt ani.
Și atunci am început să fiu fascinat
și să vreau să lucrez cu John.
Încerc să ajung acasă la fiul meu de opt ani,
iar acum, că sunt aproape, îmi spuneți că nu pot?
Pentru mine, frații Schmenge
au fost inspirația originală pentru Gus Polinski.
- Ce e? - Scuzați-mă.
Scuzați-ne o clipă.
Am vorbit cu John Hughes despre John Candy
și am zis că mi s-ar împlini visul dacă John ar juca acest rol.
Dintr-un motiv sau altul, era disponibil o singură zi.
Iar John a venit la prima oră și a zis:
„Stați cât aveți nevoie. E în regulă.”
Ne-a luat 23 de ore.
Dați-mi voie să mă prezint. Sunt Gus Polinski.
Regele polkăi din Midwest?
The Kenosha Kickers?
Un personaj simplu,
dar a venit pe platou cu o poveste complexă în cap.
N-am mai auzit-o. Trebuie să o învăț
în cele 23 de ore.
„Polka Twist”.
Astea sunt melodii.
Niște hituri importante de-ale noastre.
Știi, la începutul anilor '70
- ... am vândut cam 623 de exemplare. - În Chicago?
Nu, în Sheboygan. A avut succes.
- Le-a plăcut. - Scuze. Ai zis că mă poți ajuta?
În mica scenă din camionetă,
lui John tot îi veneau idei, iar lui John Hughes, la fel.
Simt miros de șobolan?
Nu cred că știu mirosul ăsta.
E un miros foarte urât.
Am fost la un festival de pierogi.
Se pare că în cabină... Am intrat și...
Era să cădem pe spate.
L-am întrebat pe preot
și a spus că era un șoarece care intrase în perete și murise cu o lună în urmă,
și acum putrezea.
Și, știi...
Așa miroase un șobolan?
Dacă simți mirosul...
Doar pentru că mi-am atârnat haina pe peretele de acolo.
De ce m-ai pus să miros așa ceva?
Am înmuiat-o în Old Spice.
Am pus Old Spice peste tot,
iar acum am o grămadă de mirosuri aici.
- Scuze. - Nu-i nimic.
Dacă te uiți la film, e foarte puțin din improvizația mea.
Dar John a fost foarte amuzant.
Asta înseamnă puterea unei vedete,
și asta era John Candy.
Asta era cel...
Și publicul larg care urmărea aceste filme
asta primea
și se îndrăgostea de John Candy.
Știi, ai exprimat asta mai bine
și mai interesant decât oricine cu care am vorbit, John,
pentru că trebuie să fii nu doar creativ,
ci și om de afaceri...
În zilele noastre, dacă nu ești, poți s-o lași baltă.
Dacă ești doar un actor zilele astea,
sunt șanse să nu reușești.
Dacă ești doar scenarist, sunt șanse să nu reușești.
Oricât de bun ai fi, oricât de genial ai fi?
O să dureze mai mult.
Era la apogeul carierei sale
și, dintr-odată, a apărut o oportunitate
de a cumpăra Toronto Argonauts
cu Wayne Gretzky și Bruce McNall.
A fost ca un vis din copilărie împlinit.
E o echipă de fotbal din Toronto,
din Liga Canadiană de Fotbal.
Liga Canadiană de Fotbal e ideală pe piețele
care nu vor avea o echipă NFL.
E o marcă de fotbal foarte interesantă.
O promovez, Dick.
- Scuze. - Nu-i nimic. N-o să fie...
Afișăm abonamentele de sezon în partea de jos a ecranului.
Mai sunt locuri bune, lume, veniți la SkyDome!
Semna autografe, iar eu m-am dus să mă prezint...
FUNDAȘ ARGONAUTS, PRIETEN
... „Sunt Kelvin Pruenster, sunt fundașul de dreapta.”
S-a uitat la mine și a zis: „Știu cine ești.
Nu trebuie să te prezinți.”
John făcea parte din echipă.
Nu stătea retras, cu ceilalți.
Era pe bancă
și uneori alerga pe teren
pentru a ajuta jucătorii răniți.
Toți ceilalți din conducerea echipei sunt la căldură, în lojă,
dar John Candy a decis să înfrunte vremea.
Așa e, Scott. Ținem piept vremii aici, afară.
John a muncit pe brânci în acel an
ca să o readucă la viață aici, în Toronto,
cu spectacolele din pauză.
A adus Blues Brothers aici în prima seară de premieră.
S-a implicat total.
Tu ești cel care are echipa de hochei.
Nu, e o echipă de fotbal.
Patria noastră natală
Argonauts au intrat în Grey Cup, adică Super Bowl-ul Canadei.
Așa că John a organizat un zbor pentru noi la Grey Cup în acea dimineață
cu avionul lui Bruce McNall, LA Kings.
L-au așteptat să sosească și să iasă din tunel.
Se auzea zgomotul mulțimii din ce în ce mai tare.
Sunt 50.000 de oameni acolo.
„Doamnelor și domnilor,
Bruce McNall, Wayne Gretzky și John Candy!”
Publicul a înnebunit.
Danny s-a uitat la el și a zis:
„Uită-te la el! E Johnny Toronto.”
A devenit tipul care credea că va fi
și pentru care îl tachinam toți.
Înainte, trebuia să fii pe platouri.
Erai în film, erai cu echipa ta
și, dintr-odată, totul a trecut la un alt nivel.
Totul era amplificat.
Pentru cei de afară...
Erau mai mulți oameni și evenimente.
Este concediat, iar Will Johnson...
După ce ne-am cunoscut, cred că a avut încredere în mine din ce în ce mai mult.
Putea vorbi cu mine
și nu aveam să-l dezamăgesc niciodată.
Vorbea cu mine despre îngrijorările lui legate de industria cinematografică.
Se concentrase pe echipa de fotbal
și cred că nu avea niciun proiect în derulare.
Dar existau filme propuse pentru el,
iar el îmi spunea mereu: „Nu e de muncă.”
„O să mă placă? O să mă angajeze?”
„O să-mi mai găsesc vreodată de muncă?”
Nesiguranța lui John
ieșea la iveală tot timpul.
Eu am crescut alături de cineva care era deja un actor de succes,
care reușise.
Dar lucrul important și bine ascuns
era că el nu credea în el însuși.
Cât de umană e chestia asta?
Vorbeam mult despre sănătatea lui mentală
și despre stresul suportat,
încercând să înțelegem ce anume din viața lui le-a provocat.
De ce acum? De ce a început în '91? Cred că atunci a început.
El avea o etică a muncii agresivă, să miște lucrurile.
Eu făcusem din succes scopul suprem al vieții mele.
Iar, când faci asta,
ești obligat să tot ai succes.
Ești prins într-o mișcare perpetuă,
mai ales la Hollywood.
Ajungi captiv într-o roată de hamster
în care trebuie doar să alergi,
fără să te oprești.
Și începi să simți presiunea,
mai ales când încerci să jonglezi cu mai multe lucruri în același timp.
Ai putea fi pe covorul roșu
cu un Oscar în mână,
la apogeul carierei tale,
iar prima întrebare este: „Ce faci în continuare?”
Dacă-ți dau numele mahărului cel mare,
e: „Pa-pa, Deano!”
Permanent.
Ca un glonț în cap. Știi?
Ești șoarecele care se luptă cu gorila.
Dacă stai destul la Hollywood,
ori înnebunești, ori devii un dobitoc.
Sau mori.
Toți ne făceam griji pentru sănătatea lui John.
Era ceva ce plutea în aer.
Era mare, trăia pe picior mare,
iar noi ne temeam pentru el.
Un prieten îi scrisese o scrisoare
în care își exprima îngrijorarea față de greutatea lui.
John l-a scos imediat din agenda telefonică.
Adică s-a terminat cu omul ăla.
Îmi amintesc cum John schimba doctorii ca pe țigări.
Mergea la un doctor și i se spunea:
„Trebuie să slăbești, să nu mai bei.”
John nu voia să audă asta.
Te bate cineva la cap vreodată:
„De ce nu slăbești?”
- Te îngrijorează? - Nu, nu prea.
Cred că îi deranjează pe alții mai mult decât pe mine.
- Pe tine te deranjează? - Nu mă deranjează...
Bine, mă întrebam, pentru că ai adus vorba.
Mă întrebam dacă te deranjează.
Pe măsură ce lucrurile au continuat, inima era suprasolicitată.
Îmi făceam griji, căci eu îi cumpăram haine.
Și de fiecare dată ziceam: „Bine, e un XXL.”
Apoi a trecut la XXXL, apoi la XXXXXL.
Și mi-am zis: „E rău.”
„John, nu e bine.”
Mai încolo aici.
Îmi amintesc că atunci urma să regizeze primul său film.
ACTOR, LA LOC COMANDA!
Se numea Ostatic pentru o zi.
Zboară cu mine!
- Bine. - l iei și îl ajustezi.
Îmi amintesc clar o filmare noaptea.
A zis: „Hai în rulotă, rescriem scena.”
Am zis: „Ce? O rescriem? Bine.”
Suntem în Winnebago și am scos scenariul,
schimbăm toată scena.
Am zis: „John,
o să vină și alții în distribuție.
O să aruncăm...” „Se descurcă ei.”
Acțiune!
Dar cu John e: „Vreau să fac totul bine.
Vreau să fie grozav, pentru că îi place.”
Și știam cât de implicat era din rescrierile
pe care le făcea la toate scenele.
Cred că povara a tot ce făcea
era pur și simplu prea mare.
Și avea o familie, avea copii.
Se simțea vinovat să-i lase singuri, să fie pe un platou de filmare.
Îi era greu.
- Bună, tati! - Bună!
Ai jucat în multe filme de succes și în câteva nereușite.
Da, am avut destui critici, ceea ce e fairplay.
- Pentru ce, de exemplu? - De obicei, material prost ales.
Sau: „Iar el? Prea multe filme.”
Pentru că avusese deja un succes uriaș,
încerca să tragă lumea după el.
Dar nu poți să tragi lumea după tine atât de ușor.
Crezi că faci favoruri.
Nu poți face favoruri oamenilor. E ciudat.
Am trecut printr-o perioadă în care făceam multe favoruri.
„Sigur, rezolv.” „Ai putea să...” „Sigur că da.”
Fără a sta pe gânduri, din inimă.
Am făcut-o din loialitate și din prietenie.
Că ai jucat în multe filme ratate.
Vai!
- Ai văzut? - Nu.
- Doar că... - Mă deprimi.
Nu, corolarul este: „Totuși, se pare că toți îl îndrăgesc.”
Am jucat în unele filme care nu au avut succes.
Nu le-aș numi ratate.
- Deci le-ai ales prost sau... - Nu, eu...
Devii o versiune comercializată a ceva
și lumea vine la tine
și zice: „Putem face asta.”
„Putem face filmarea asta animată.”
John era genul care accepta.
Urmează acum, la Camp Candy.
Radio Kandy, cu John Candy.
Țin minte că eram în afara stadionului și erau mii de fani.
John probabil a stat acolo
trei sau patru ore semnând autografe
și apoi a zburat prin toată țara, sprijinind toate echipele de fotbal.
Știam că acele călătorii l-au afectat, nu erau pentru bani.
Trebuia să apară, să vorbească.
Nu era nevoie,
dar s-a dus fiindcă l-a rugat cineva.
Mulțumesc mult.
Pentru cineva ca John,
după cum am spus, abia îl cunoscusem în acea zi,
dar l-am văzut dăruind tuturor
și l-am văzut încântat
în strălucirea pe care o proiecta.
Se simțea bine dăruind atât de multe tuturor.
Inclusiv mie. Cine sunt eu?
Un puști care l-a luat de la aeroport.
Un risc al acestei industrii e că e nesănătoasă pentru cei ce vor să placă.
Căci, dacă ești așa,
vor lua tot ce ai de oferit și vor cere și mai mult.
Și nu există un sfârșit.
E o ceașcă de cafea fără fund.
Poate că nevoia de a acumula atât
venea din nevoia de a suprima anxietatea.
Anxietate. Ce e asta?
Dacă toată viața îți mănânci sentimentele,
îți bei sentimentele, îți fumezi nervii,
se vede, într-un fel sau altul.
E un sistem de alarmă
care spune: „Hei, ceva nu e în regulă!”
Mintea era supraponderală.
Călătorind prin aeroporturi, avea atacuri de panică.
Coboram din avion și era o mulțime de oameni.
Nu putea respira.
Era ca și cum totul se strângea în interior.
Era greu de văzut, pentru că nu știai ce era,
dar el devenea agitat.
Ziceai: „Bine, nu-l enerva pe tata.”
Mergeam de la un restaurant la altul.
Și, dintr-odată, John începe să se uite în jur.
Se vedea că ceva nu e în regulă.
A trebuit să se așeze, să-și tragă sufletul și să se relaxeze.
Presupun că nu a spus despre ce era vorba.
- A fost ca... - Nu.
Nu, și nu-mi stă în fire să întreb.
Nu vreau să știu.
Nimeni nu avea terapeuți.
Poate în Upper East Side din New York aveai terapeut.
Dar nu în Toronto.
John înțelegea bine oamenii, vedea de ce aveau nevoie
și știa să se pună în locul lor.
Poate ca protecție, cine știe?
Dar oare nu este un mod mai sănătos de a trăi
decât pierdut în propriile gânduri?
Dacă ai cinci ani când îți moare tatăl,
apoi crești cu un grup de oameni
care, nici pentru o secundă, nu vor să recunoască asta?
Păi... pe bune. Și eu aș avea anxietate.
Unele lucruri sunt prea dureroase.
Asta e. Și nu le poți face să nu fie dureroase.
N-ai cum să te împaci cu anumite lucruri.
John m-a sunat și a zis: „Mă asociez
cu unul dintre cei mai onești de la Hollywood, Bruce McNall.”
McNALL, VINOVAT DE FRAUDĂ
Dar Bruce McNall a ajuns la închisoare pentru fraudă bancară.
Bruce a pledat vinovat pentru că e vinovat.
Bruce urma să vândă echipa
și a fost distrus pentru că Bruce nu l-a sunat,
căci Bruce îi promisese că îl sună direct.
TRĂDAREA E UNA DINTRE INFRACȚIUNILE LUI MCNALL
Trezește gânduri de genul: „A fost tatăl meu. M-a dezamăgit.”
Era rănit. Rănit profund.
John era foarte sensibil.
Vedea multe.
Simțea mult.
A început să aibă o anxietate cronică devastatoare.
Uneori, o avea toată ziua.
Nu prea-ți plac interviurile. Prea confortabil...
După cum vezi, nu mă pricep prea bine la ele acum.
Sunt cam încordat.
Unele zile erau mai rele.
Nu-l lăsa să doarmă.
Suferea mult și trebuia să afle despre ce era vorba,
dar nu voia să ia calea medicamentelor,
voia să înțeleagă ce i se întâmpla.
Ne poți prezenta partea întunecată a personalității tale?
Sunt lucruri care nu-ți plac la tine? E ceva?
E stânjenitor. Trec mai departe?
Da, poți trece mai departe.
- Bine. - Următoarea întrebare, te rog.
Făcea terapie.
Îmi împărtășea ce afla
despre rădăcina anxietății și ce o provoacă.
Și cei care o au nu vorbesc despre ea.
Dar mulți suferă de asta.
Terapia era ceva personal, cel puțin înainte.
Acum se vorbește despre asta, dar...
Sunt onorat să spun că datorită tatălui meu am făcut tratament.
Am putut să mă dezvolt
pentru că el a făcut terapie.
Îți dorești ca toți cei pe care îi iubești
să se accepte
și ca norul negru
să dispară.
Când l-am cunoscut...
Desigur, mai întâi îi remarci talentul.
E o comedie fără efort.
E autentică și vine din inimă.
A apărut La loc comanda!
și m-a implicat și pe mine în film. I-am fost recunoscător.
Am zburat, doar noi doi, la Durango.
Avea grijă de el pe atunci.
Avea și un nutriționist cu el,
ceea ce mi s-a părut grozav.
Nu știu de ce s-au dus până la Durango.
A fost foarte dificil de filmat acolo.
Oamenii din jurul tău au mitraliere
pentru că te protejează.
John purta costume
și era caniculă.
Nisipul era... Te afectează după o vreme.
Odată urcat pe cal, nu mai vrei să te dai jos.
Sunt mulți oameni. Sunt multe cadre.
Nu se potrivea pentru comedie.
Comedia era cam exagerată.
Începuse să-și piardă farmecul
și era frustrant.
Într-o dimineață ne îndreptam spre platou.
Mi-a spus: „Stai o clipă. Stai puțin.”
Zic: „Da. Ce e?”
A zis: „ Am un atac de panică.”
Am zis: „Vrei să te întorci la rulotă?”
„Nu. Nu vreau să știe că sunt bolnav.
Nu vreau să întârzii filmarea.
Nu vreau o lupă pe mine.”
Eram departe. Nu era cu familia
și era speriat.
Făcuserăm un film mai demult și știam că a făcut aluzie la asta,
trebuia să se asigure ca să facă proiectul.
Deci știa că oamenii îl urmăreau.
Știam că nu voia o lupă pe el,
căci, probabil, la fiecare producție, spre final,
spuneau cu tristețe: „Duce la capăt filmările?”
Cred că era seara ultimei zile.
Ești obosit, nu? Ești epuizat, vrei să ajungi acasă.
Și zice:
„Spune-i că am terminat filmările.” Și caii au plecat.
Cred că era 2:30.
Era singur în casa aia mare de cowboy.
Și, când am auzit cum l-au găsit...
Părea că s-a ridicat pe marginea patului
și a deschis Biblia
și citea din ea, și pur și simplu a murit pe pat.
Dar îmi amintesc că m-am gândit
că încerca să-și găsească casa.
Am avut un vis...
înainte să moară.
Eram în fața unei uși,
iar eu eram cu Jennifer și Christopher.
Iar John murise în cealaltă cameră.
Da, pleca.
Un faimos artist canadian, John Candy, a murit la 43 de ani.
Hollywoodul încă reacționează la veste.
Moartea subită a lui John Candy...
Deși prietenii și fanii...
Cofondatorul trupei Second City din Toronto,
a jucat apoi în serialul SCTV
și în peste 30 de filme.
Înainte de moartea sa, John Candy a lăsat o impresie de durată,
în special asupra oamenilor din Durango.
Se spune că, în timpul filmărilor,
actorul cu inimă de aur
a făcut, discret, o mare donație unui spital din oraș
pentru copiii nevoiași.
- Câți bani le-a dat? - Nu știu.
N-a zis nimic de asta, dar știam că a dat niște bani.
- A vrut să fie discret? - Da.
Când ne amintim de John,
e ceva profund,
căci trebuie să mă întorc și să retrăiesc.
Trebuie să readuc la viață, în imaginația mea, ceea ce a fost.
ce-mi amintesc și ce nu.
În clipa în care am auzit că John a plecat dintre noi,
am ieșit de pe carosabil.
Am intrat pe gazonul cuiva.
Era să lovesc piticul de grădină și flamingoul roz.
Așa că am închis mașina
și am stat acolo, șocat.
Apoi mi-au venit multe amintiri
cu acel bărbat frumos, cu talentul lui și cu timpul petrecut cu el.
Credeam că o să-l mai văd.
Asta m-a întristat.
Am zis: „Da, o să fie distractiv. O să mă vadă adolescent.”
Abia așteptam o zi ca asta.
Totul s-a dus, brusc.
Perioada aia e în ceață.
Te blochezi, ești amorțit.
Mama mi-a zis că pot să plâng.
Pierderea vine odată cu vârsta.
Poți înțelege viața și existența,
iar un copil n-ar trebui să treacă prin asta.
Dar se întâmplă prea des, prea multor oameni.
Eu am trecut prin pierdere și am trăit cu ea toată viața mea.
L-am visat mai mult decât i-am visat pe părinții mei după ce au murit.
Unul dintre primele mele vise cu John
era că râdeam, vorbeam și făceam scenete.
Era foarte relaxant și amuzant.
Și apoi am spus ceva de genul:
„De ce a trebuit să mori?”
Și el a zis: „De ce a trebuit să aduci vorba?”
Doamne, Tată al nostru, cu încredere și speranță
îți aducem aceste rugăciuni și cereri.
Ascultă-le, Isuse, Domnul nostru!
Cine sunt eu să stau aici și să vorbesc despre John Candy?
Sunt unul dintre milioanele de oameni
ale căror vieți au fost îmbogățite de viața lui John Candy.
Știu că toți aveți o poveste.
I-ai cerut autograful și s-a oprit să întrebe ce faci.
Ai dat probă pentru Second City, iar John te-a privit zâmbind.
N-ai primit rolul, dar ți-ai zis:
„Ce știu ei? John Candy crede că-s amuzant.”
Ai lucrat pe o cursă Air Canada cu care mergea John
între Toronto și LA,
și timpul a trecut rapid.
Ai lucrat la măcelărie, la pescărie, la piață, la LCBO,
unde John comanda ospețe pentru prieteni,
și nu te-ai grăbit, nu doar ca să fie perfect,
ci ca John să mai stea puțin.
Era ora închiderii și barul era plin
pentru că nu pleca nimeni până când nu pleca John Candy.
Petrecăreț? Poate.
Sau poate știa că ai nevoie de clienți.
Am stat tot timpul cât am lucrat,
sute de seri și weekenduri cu John timp de aproape zece ani.
Unde sunt detaliile acelor zile?
Îmi dau seama, când mă gândesc la John,
că nu e vorba de detalii.
Mă gândesc la John ca la o imagine de ansamblu.
După slujbă, mergem la înhumare.
Sunt în mașină cu alți purtători ai sicriului
și dintr-odată...
Mă uit pe geam și spun: „Oameni buni,
unde e traficul?”
Dumnezeule!
Închiseseră Autostrada 405 pentru procesiunea funerară a lui John
și vedeai la fiecare intrare polițiști făcând așa...
Știi că ai succes când închid autostrăzi pentru tine.
S-a mai întâmplat doar de două ori:
o dată pentru papă și o dată pentru președinte.
La mulți ani, Neal!
Bine.
În filmul Avioane, trenuri și automobile,
e la sfârșit.
Personajul meu e gata să renunțe.
O să plece acasă.
„A fost super. Te-am cunoscut, fantastic!”
Plec de lângă el și încep să mă gândesc:
„Nu are sens că se-ntoarce la soție.
Nu are logică.”
Mă întorc și mă duc înapoi.
Îl invit acasă.
John Candy e un om care te privește în ochi
și e atât de prezent cu tine,
încât te face să te simți
ca și cum ai fi cea mai fascinantă ființă de pe Pământ.
E un om de rând
și ne place când un om de rând devine vedetă,
pentru că noi am investit în el.
Dacă n-ar fi avut un spirit atât de exuberant,
nu ți-ar fi lipsit așa de mult.
Dar era o prezență atât de puternică și un om atât de bun,
încât să ni se ia așa ceva a fost un păcat. Pur și simplu un păcat.
Există cai pe lume,
dar e rar când întâlnești un unicorn.
Și cred că asta e de fapt:
el a fost doar o ființă unică
ce a sculptat o siluetă în sufletul tău.
Ești un tip destul de amuzant.
Mulțumesc.
La fel și tu.
E frumos să spui asta cuiva. „Ești amuzant.”
E mai bine decât să spui că e un nesimțit.
Prefer să fiu amuzant.
„Ești un dobitoc.” „Mulțumesc.”
„Ești amuzant.” „Mulțumesc, apreciez asta.”
Ți-am spus că e greu.
E greu să vorbești despre Candy.
Am spus că a fost o scenă
pe care a lungit-o la greu,
dar nu mai e nimic rău de zis.
Dacă ăsta e cel mai rău lucru din viața lui...
Parcă pun o piatră funerară în plus.
„Apropo, a lungit la greu o scenă odată.”
Să nu uităm:
toată lumea îl iubea,
dar Sydney Pollack a avut o clipă specială cu el.
Deci vă întoarceți.
Orange Whip? Orange Whip? Trei Orange Whip.
Unul dintre cei mai talentați oameni din comedie.
Sper că nu m-ai pupat în fund.
Atât am de spus.
Da, și de ce nu?
Dacă-mi lași o urmă pe fund,
o să primești o scrisoare de la avocatul meu.
Unde e permisul ăla?
Nu acolo.
Nu. Iar bani. Alți bani.
Ce e ăsta de lângă bancnota pliată de zece?
Un permis.
Sigur ești bine, Bill? Știu că te preocupă procesul.
- Spune când. - Atât, Bill.
Lincoln, cel mai mare serviciu de cumpărături la domiciliu,
cumpără cantități uriașe de la cele mai bune fabrici din America.
Cea mai bună ființă umană pe care am cunoscut-o e John Candy.
A fost îngerul meu.
Mi-a influențat viața.
În curând, John Candy va juca în rolurile grozave
ale lui Charles Laughton.
Este un actor fantastic.
- Ascult-o pe mama. - Ascult.
Facem schimb de cadouri, apoi citim povești.
Faceți schimb de șosete?
Faceți asta de Crăciun?
- Noi facem. - Da?
Da, bărbații o fac.
Bărbații din familie făceau schimb de șosete.
Nu, n-am auzit de asta.
- Credeam că toți fac așa. - Cum?
Îți dai șosetele jos și i le dai tipului de lângă tine.
Sau unchiului, vărului, oricui.
E ceva planificat?
Da. De fiecare Crăciun.
Asta faci când te trezești.
Vrei să mă rănești?
Dă-i drumul, dacă te face să te simți mai bine.
Sunt o țintă ușoară.
Și, pentru prima dată după mult timp, mă plac.
Soția mea mă place.
Clienții mei mă plac, pentru că sunt autentic.
Primești ceea ce vezi.
- Ne vedem mai târziu. - Bine.
Pa!
În cufăr?
Da, în cufăr.
Iată!
Subtitrarea: Ligia Constantinescu
Redactor Mioara-Amalia Lazăr