Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Var försiktig med den där.
Jag är osäker på vad "sårbarhet" betyder.
Jag vet bara inte.
Jag kan inte säga vad som var rätt med John Candy,
eller fel.
Jag har ingen... Jag är osäker på vad som pågick där.
Men han var min vän
och när man ser honom, när man ser hans ansikte...
Jag vill inte gråta,
men när jag ser hans ansikte,
saknar jag honom verkligen.
För vi var tillsammans, verkligen tillsammans,
och sen gick båda, på sätt och vis, sin egen väg,
vi skapade vår egna lilla yta i världen, för oss själva,
och sen togs han ifrån oss, han var borta.
Fort, förstår du?
Han var smart och han var...
Han älskade musik och han var trevlig mot människor.
Man kan alltid döma nån utifrån hur de behandlar servitörer.
Han var alltid snäll mot arbetare,
för vi svälte med, förr.
Du...
Jag önskar att jag hade nåt mer dåligt att säga om honom.
Men det är problemet när man talar om John.
Ingen har något negativt att säga om honom,
och jag hoppas att det ni producerar här
hittar någon som har lite smuts på honom. För...
Jag var med i en pjäs en gång, jag gjorde en kollationering...
Detta är en negativ sak, jag är glad att jag kom på det.
Hej, pappa.
Hej, Jennifer, hur är det?
- Bra. - Ser du mig där inne?
- Ja. - Okej.
18 MARS 1994
ST BASILS KATOLSKA FÖRSAMLING
Jag ska leverera det på sättet han skulle ha önskat.
När du har givits en stor ära,
står du upp och går till mitten av rummet,
och utan sorg eller tårar,
levererar du högljutt, klart,
vasst och rakt på sak,
den bästa möjliga retoriska hyllningen
från hjärtat av en vapenbroder,
en kreativ bror och landsman från Kanada,
som älskade denna pojken från Donlands
som om vi delade samma blod.
Först gör vi honnör för patrioten som alltid erkände och visade
de positiva intressena i norr,
men som även välkomnade amerikaner till sin flock
och som i sin tur blev välkomnad in i deras.
Som alla på planeten, skulle de till slut komma att se
hans oskiljbara värde.
Det är inget torftigt liv vi ser tillbaka på idag.
Det är ett så fullt liv en människa kan leva.
Glädje, emotionellt andligt överflöd,
smittsamt vrede, ett uns av Lugosi-vansinne,
med vampyrtänder och nederdelen upp och ner.
En legendarisk hedersman.
Magnifik från ansikte, ögon och kropp.
Låt ingen luras
av vad den mindre upplyste skulle benämna som rund
för det finns många vittnen till hans starka händer
och hans underarmar av stål,
snabbheten och lättheten i hans fötter och ben.
Utmana honom och du kastas iväg som en vante.
Det finns ett ord som vi inte hör så ofta,
som passar in på Candy.
Ordet är "storslagen".
Han var en storslagen man.
John Franklin Candy, tillgiven son, bror,
korgosse, student, försäljare,
scen-, radio-, och tv-makare och artist,
världskänd komediambassadör,
fars- och dramaskådespelare,
internationell filmstjärna,
regissör, entreprenör,
finsmakare, trumslagare,
välgörare,
make, far,
och den raraste, mest generösa person som jag nånsin känt.
Jag älskade honom från första ögonkastet
i hans första perfekta kostym,
det ska jag alltid göra.
SLUT
Nyheter på marsch.
Okej, vänta. Vi rullar igen om en sekund.
Det var inte illa. Det fungerade med storyn.
Tja, det var det. Vad tycker ni, grabbar?
Rätt jäkla bra dokumentärfilm om jag får säga det själv.
Bara en sak stör mig.
Vad händer med mannen?
Vad vet vi om honom? Hans motivation?
Varför gjorde han det? Var kommer han ifrån?
Ja, ja, var föddes han?
Åk till Jupiter. Jag bryr mig inte.
Hitta storyn. Vi behöver den,
så att han ser den
och vi berättar mer om honom än han själv vet.
Jag gillar det.
Fem minuter.
Mr Candy?
- Är det din första födelsedagsproduktion? - Ja.
Det är min första produktion, ja.
Vi hoppas att det ska gå bra.
Vi är lite nervösa och alla är spända,
men vi har övat så mycket vi kan
så vi får se vad som händer.
Okej. Christopher.
Christopher, hur är kalaset?
Bra, jag måste gå och äta pizza.
Okej.
Folk kommer ofta fram och frågar mig:
"Vilken karaktär liknade mest din far?"
Säg hej till pappa. Hej.
Jag är en person som växte upp i första hand, utan en far.
Och det känns lite som
att vara detektiv i sin fars liv.
Du försöker att se tillbaka
på vem han var, vem han kände...
och även dina upplevelser med honom.
När jag zoomar in...
Sen måste du ställa in denna.
Vilket fult skägg.
Detta är din närbild.
Får jag se?
Se, nu är du perfekt. Och i fokus.
Nu ställer du in den, titta.
Från en ljusare sida, så var han jätterolig.
Jag tycker att min far var som ett stort barn,
så han visste hur han skulle vara som ett barn med mig.
Hej, pappa.
Får jag filma det?
Alla vill ta sig till toppen.
Dags för Big John!
Det krävs mycket jobb.
Ibland är du så fokuserad att du
har på skygglappar.
Du ser inget annat,
eller så glömmer du bort människor
eller glömmer dig själv.
- Hej, Jennifer. - Kom till mig.
Han visste att han behövde arbeta hårt, för att ta hand om teamet,
ta hand om sin familj,
det var det viktigaste.
Och han gjorde alltid det. Han tog hand om alla.
Han berörde många delar av världen,
jag tror att det har lämnat ett bestående avtryck.
Hur gammal var du när du fick ditt första
skratt och gillade det?
Jag gissar att jag var rätt ung...
Som de flesta barn, så tramsade jag, lekte.
Jag lekte mycket.
Jag hade bra fantasi.
Vi låtsades ofta,
satte upp små föreställningar i nåns garage eller källare.
Min far föddes på halloween i Newmarket i Kanada,
precis norr om Toronto.
De var bara där i ett år, de flyttade in till staden East York
med sin bror, Jim, och deras mor Van.
JOHNS MOR
Min farfars namn var Sidney.
Sid låg i den kanadensiska militären. Han var sergeant i andra världskriget.
Han avled från en hjärtattack...
JOHNS KUSIN
...1955, på Johns femårsdag.
Min farfar dog när han var 35,
och du tänker: "Vänta, 35? Det är allt för ungt."
De pratade aldrig om det.
Och min far var fem. Han var ett litet barn.
Det är något som kan drabba ett barn
som går igenom en tidig förlust.
De vet inte hur det ska hantera traumat.
Så om min far, vid fem års ålder, förlorar sin far,
och ingen vill hantera det,
de fortsätter och firar hans födelsedag.
Han vet inte riktigt vad han ska göra och växer upp och söker efter hjälp.
John tog över fadersrollen.
Han var barnet som gjorde alla glada.
JOHNS FRU
Och han var den vuxne. Han fortsatte så.
Han pratade sällan om det.
Det fanns bara en koppling
mellan hans födelsedag och hans fars död
som var så förvirrande.
Van bar honom, John gjorde det, Jim gjorde det.
Hans minne fanns där för alltid.
De flyttade in i källaren på mina farföräldrars hus.
"Bunkern" som de kallade den.
De flyttade in i det huset
vilket faktiskt var min gammelfarmors hus.
Och det var överlevnad för dem. De behövde nånstans att bo.
Min farmor bodde med sin syster, faster Fran.
Min far och hans bror bodde på nedervåningen,
alla andra var där uppe.
De var packade som sardiner där inne.
Huset var öppet
och jag tror det var en del av Johns sätt,
hur mottaglig han var för folk.
Han älskade sin familj. De skrattade mycket.
De skrattade alltid.
Folk kunde traska in där när som helst
och där fanns mat, hon lagade den och sa till John och mig: "Ät,
och sen vände hon sig om och sa: "Ni blir feta."
Jag tänkte: "Ja, okej, tack farmor."
Vi pratade med några som kände dig när du var barn
och under dina tonår.
Och de minns att du var jordnära,
och en fullständigt pålitlig vän.
Har du förändrats? Har berömmelsen ändrat det?
Det hoppas jag inte.
Jag är ganska lojal, som en hund, tänker jag.
Du måste verkligen slå mig för att mota bort mig.
John Candy i din värld var annorlunda än John i min värld.
I första början var han väldigt blyg.
Det är svårt att tro.
Han gick inte in i ett rum och ägde det.
Han hade ett trumset i sin källare.
Han hade en gigantisk skivsamling
som var sorterad i alfabetisk ordning.
John och Jim köpte komedialbum.
Men de som de lyssnade på
var en grupp som kallades för Firesign Theatre,
de hade ett radioprogram på 60-talet.
De gjorde sketchkomik.
De var fantastiska.
Vi lyssnade på det om och om igen.
Hej, håller ni på något?
Herregud, nej. Tillgångarna är för varje man.
- Det stämmer. - Nej, har du något uppåttjack?
Han älskade film och det fanns en biosalong
på Donlands.
Han pratade konstant om filmerna han hade sett
och aktörerna.
De gör aldrig bilarna stora nog.
Han älskade det. Helan och Halvan
och En ding ding värld,
film noir, helt enkelt ett stort fan av film.
Han talade ofta om Humphrey Bogart.
Den här är för dig, du.
Han visste att han ville vara den killen.
Han ville vara Jackie Gleason.
Jag tycker mycket om att vara en del av dramaenheten.
Jag hade ingen aning om vart det skulle leda.
Jag menar, jag var förlorad och det var 60-talet.
Vad gör man? Det var en turbulent tid ändå.
Jag provade flera olika saker men kom alltid tillbaka till teater.
Jag trodde alltid att
hans värld och sättet han levde det
var väldigt likt filmerna.
Han var en drömmare.
När utvecklades den komiska delen av John Candy?
På gymnasiet.
Det var nog mer en skyddsmekanism.
Jag försökte men var inte en bra elev.
Jag var nog fortfarande i chock
tror jag, från alla tragedier, allt vi hade gått igenom.
ELEV PÅ NEIL MCNEILS PRIVATSKOLA
Skolan kan ha varit en tillflykt.
Det var en katolsk skola.
Jag växte upp som en rebellisk katolik.
Han växte upp mer som: "Jag är katolik."
Lärarna var alla, som präster.
Det fanns inga kvinnor, det var nästan som armén.
Det var rätt skrämmande i början,
men det skedde nåt över sommaren, andra året.
Han växte till sig lite.
För att vara en stor kille, så hade han mycket energi.
Han var på väg.
Han ville göra saker. "Vi testar detta."
Hans popularitet växte.
Sport var grejen för de som växte upp i Toronto.
Man spelade hockey eller fotboll.
Han älskade amerikansk fotboll mer än hockey.
Som barn tror jag att han hoppades på en sådan karriär.
"ROSA PANTERN"
På gymnasiet spelade han tills han sabbade sitt knä.
Han fick sin knäskål bortopererad och fick aldrig en ny.
Ingen knäskål på hans ben.
Det var hjärtskärande,
och jag tror han behövde klura ut vad han ville göra.
Studentdemonstrationerna var lika de året innan,
men nu stod det "Nixon" på skyltarna istället.
Vid 17, 18 års ålder var Vietnamkriget som värst.
Han ville gärna gå med i den amerikanska armén.
Jag vet inte hur gammal man skulle vara för att mönstra
men den kanadensiska regeringen sa: "Nej, ni får inte",
men många gick med.
Och han var sugen på att göra det.
Vi sa: "Galenskap"
men han kände att han ville vara en del av det
och skydda världen eller nåt, jag vet inte.
Jag blev chockad själv.
Jag antar att han ville ha ett syfte.
Han åkte faktiskt ner till Buffalo för att se om de skulle värva honom.
Men på grund av knäskadan,
ville de inte ha honom.
Jag tror min fars alldagliga egenskaper kom från hans uppfostran.
Han förstod en arbetares svåra situation.
John hade flera olika jobb under sin tonårstid.
Alla jobbade på Eaton's.
Eaton Center är en stor butikskedja i Kanada.
Fran jobbade där, hon var på leksaksavdelningen.
Och John fick jobb på sportavdelningen.
Min pappa jobbade där med Tom och Rita Davidson.
Jag arbetade på Eaton's butik och hade precis börjat
på sportavdelningen.
Och vi klickade direkt.
Min mamma arbetade också där.
Tom var nära vän med min pappa och Rita var vän med min mamma.
Vi gick på kafferast ihop.
Jag minns att vi strosade förbi och hon försökte ta en titt,
bara kika lite på John.
De ordnade en blinddejt för mina föräldrar.
Vart tog du med din fru på er första dejt?
Vi gick på bio på vår första dejt, tror jag.
Ja, vi kom inte överens först.
Det var en blinddejt.
Och jag tror inte vi kom väl överens.
Men jag ville visa henne, typ: "Hur vågar du inte tycka om mig?"
Han var väldigt snäll, otroligt mild.
Han hade en sårbarhet.
Han var rolig och hade en vacker röst.
Han hade bara något.
Hav var en rar man.
Han var fokuserad på inriktningen i hans liv
och han sa: "Om jag ska ha en flickvän,
så måste jag ha ett riktigt jobb."
Han frågade om han skulle bli skådespelare eller stanna som säljare,
jag sa: "Fortsätt som säljare."
Han hade fått en firmabil,
och en stadig lön.
Så varför skulle nån lämna det för att skådespela?
Han tog på sig en kostym och frågade: "Vad tycker du?"
Och jag sa: "Nja, det är okej om du vill, det funkar",
men jag fick panik för...
John var kreativ. Han var en naturkraft.
Han tyckte om att skådespela och han var bra på det.
Han gjorde stand-up och improvisation.
Han var född för att göra improvisation.
Han gnistrade bara till.
Han verkade inte vara rädd att misslyckas.
Han verkade inte vara medveten om sina begränsningar.
Men han testade dem.
Catherine McCartney sa: "Du skulle bli en bra skådespelare."
Det var på väg från Eaton's till en restaurang.
En agent såg honom, tittade honom rakt i ansiktet och sa:
"Du kan passa i branschen."
Det var första gången vi pratade,
han sa: "Jag vill
verkligen spela fotboll,
men jag vill skådespela med."
Och så gick det till.
Om det är molnigt
Eller om det är klart
Om det är åska och vind som du hör
Han träffade Dan Aykroyd och Valerie Brumfeild på barnteatern.
Jag sa: "Spelar du barnteater? Okej."
Jag hade precis kommit från Ottawa med Valerie Brumfeild,
min förra kollega inom komedin.
Hon hade spelat barnteater.
Med YPT eller en liknande grupp,
och de åkte upp till Balabukten
och turnerade, klädda som ekorrar och sånt.
Hon sa att hon träffat en kille...
Hon sa: "Han är precis som du. Ni är likadana, ni två."
Jag såg en brun fyra dörrars Pontiac köra fram
och en fantastisk man klev ut.
Han matchade verkligen bilen.
Han var proper
och gentlemannamässig,
så kanadensisk.
"Du får inte parkera här."
Han sa: "Varför inte?" "För att jag ger dig böter."
"Jag parkerar vart jag vill."
Jag sa: "Är du läkare?" Han sa: "Ibland."
Och så startade vi.
Vi gick igång direkt.
Detta är en älskvärd kille.
Detta är en kille som får dig...
...att le direkt.
Vi träffades på Godspell och jag älskade honom direkt.
Godspell var före Second City.
Det var Gilda Radner
och Andrea Martin, Victor Garber och Paul Shaffer, Eugene Levy.
John hävdade alltid att han hatade Godspell
för han var trött på att vi alltid pratade om det.
Godspell var en stor föreställning i Toronto, 1972.
Det var bara kul.
SKÅDESPELARE
Vi hade kul för att vi arbetade.
1972, Chicagos berömda komediteater Second City
äntrade Toronto för att hålla auditions.
Toronto hade ett tillräckligt stort kulturliv,
vilket gav oss många möjligheter för tillväxt.
Vi kunde utveckla vår talang...
SKÅDESPELARE, SCTV
...för att det var en säker plats att växa på.
Och vi var bland vänner,
likasinnade personer som vi inte behövde tävla emot,
och allas personligheter och förmågor växte.
Och det var vad det gav John, stora möjligheter.
Danny kom med i Second City,
Dan Aykroyd och Valerie Bromfield tog med sig John
för att John var en perfekt kandidat för Second City.
De lurade in mig. De var redan med i Second City.
De sa: "Du borde hänga med, bli involverad.
De kommer älska dig, du är rolig."
Jag sa: "Nej, jag kan larva mig men jag kan inte göra det."
Han sa: "Vi ska dit i vilket fall, kom och ät lunch med oss."
Jag gick dit, väntade.
Tittade på alla från Godspell med vördnad,
och jag hör: "John Candy sökes."
Valerie sa: "Kom igen. Gå in. Vi skrev upp ditt namn."
Jag tänkte: "Jag ska döda er för detta."
När John gjorde sin audition, slutade inte motspelaren att prata.
John bara lyssnade.
Lyssnade på varje ord han sa, nickade, höll med.
Och därför fick John jobbet.
En sak jag la märke till med John,
självkänslan sviktade...
GRUNDARE AV SECOND CITY
...han bokstavligen försvann.
Han höll sig vid bakre väggen
när de höll på med improvisationer.
Han var bland många väldigt duktiga, utbildade komiker.
Han ifrågasatte alltid sin...
kände inte att han var kapabel
att vara lika rolig och ha samma talang som dem.
Vi startade samtidigt, och vi var sämst.
Vi hoppade in i en föreställning och de gav oss instruktioner,
men sen var du tvungen att improvisera
och ingen ville jobba med oss för vi visste inte hur.
Så vi jobbade bara med varandra.
Men vi var självsäkra. Hade stort självförtroende.
Jag tror inte folk idag förstår hur usel du behövde vara
för att vara en perfektionist.
Du behövde vara usel och veta att du var usel.
För inget slår att vara riktigt kass, för att vilja bli bättre.
Det var intressant att följa Johns scenutveckling,
hur så småningom hans självförtroende började växa.
Han var så begåvad och stark...
SKÅDESPELARE
...men inte på ett sätt som skrämde dig.
Även om John spelade helt olika karaktärer,
så var John alltid där.
Det var så tydligt och spektakulärt
att se honom arbeta och se karaktärerna växa.
Det var en lätthet man kände.
Och allt han sa var i princip briljant eller ärligt.
Han var inte alltid ute efter skämtet.
Det var inte en framgångsrik medlem av Second City.
FRÅN CHICAGO
Second City startade i Chicago 1959.
Chicagos universitet hade ingen teatersektion,
de skapade sin egen.
De var Elaine May, Mike Nichols,
Severn Darden, Del Clos, Bernie Sahlins...
- Harry Truman. - Harry Truman var delaktig.
Det sas att du var nästa Harry Truman.
Ja, under en lång tid.
Det har varit en börda. Ja, ja.
KANADA-KAPITLET
Second City var min grej.
Jag växte upp där, på många sätt.
Jag lärde mig mitt yrke, vilket jag inte förstod då.
Jag förstår nu var det var jag lärde mig då.
Han var rolig.
Han var skicklig på att improvisera
och han var bara en bra person.
Han tog inte bara hand om den andras karaktär,
han tog alltid hand om personen
som en person.
Du nämnde hans smeknamn, Johnny Toronto.
Johnny Toronto.
Det kom från Johns ego.
"En dag ska jag äga den här stan."
"Vill du ha något gjort gör jag det."
"Lyssna på mig, jag har alla svaren."
Hur det gick till?
Jag vet inte. De kallade honom "Johnny Toronto".
Vet du hur många människor som ville vara Johnny Toronto?
Många.
Vi kunde alla gå för långt och ta det för långt med alkohol ibland.
Han var väldigt rolig och använde kroppen.
Han kunde greppa taget om dig.
Han omfamnade dig
och svingade runt dig som en docka, jag lovar.
Han nöp tag i din biceps och
pressade köttet ner till benet.
Det var liksom förmodat att John skulle bli en stjärna
för han såg ut som en stjärna, agerade som en stjärna,
för att han åkte runt i limos fast han inte hade råd.
"Detta är den jag är. Alla andra får komma ikapp."
Jag var mycket i Johns lägenhet
och han hade en fåtölj
och Rothmans, vilka i våra ögon, var eleganta cigaretter.
Det fanns en annons för Lincolns mattfirma.
"Tre rum, 199 dollar."
John anställde dem för att fixa hans hus.
Det visade sig att när de var på plats,
säljer de mer grejer än för 199 dollar.
Och hans kostade 1 200 dollar, som han inte hade.
Det var limegrön heltäckningsmatta, måste varit på rea,
men för att matcha den, hade han fantastiska gyllene gardiner.
Och han lutade sig tillbaka i sin fåtölj med sin Rothman och sa:
"Ja, men titta på vad jag har åstadkommit här."
Är det inte fantastiskt? Varje middag,
tog John hand om notan,
och ändå tjänade han lika mycket som oss andra.
Men det fans en sorts "Jag betalar"-kvalitet hos John.
Och så, innan vi visste ordet av gjorde vi SCTV ihop.
Det var en gång sex personer som tittade på tv,
men de gillade inte vad de såg.
Så de bestämde sig för att göra något åt det.
Det var höst.
Jag var på turné med en Shakespearefestival.
Lokal-tv-stationen, av nån anledning...
SKÅDESPELARE, SPLASH
...sände de distribuerade avsnitt mellan klockan fem och sju,
och jag upptäckte detta.
Det var typ som...
Som Leave It to Beaver-programmet.
Det är Leave it to Beaver, 25-årsfesten.
Och vad jag hade turen att hamna i var ett avsnitt av SCTV
och det var John Candy som Beaver.
Flaherty som Ward Cleaver
and Catherine O'Hara som June.
Eugene Levy var hans bror Wally.
Jag vet inte vad det var,
men det var otroligt roligt.
- Hej, snorvalp. - Hej, Eddie.
Jag hörde att din fruga har en affär med Fred.
Hej, mrs Cleaver.
Jag berättade precis för dem
att du bara ser yngre ut ju mer tiden går.
Tack, Eddie.
Jag tog med detta till mr Cleaver.
Han hade problem med svåra skakningar sist.
Hoppas han mår bra. Det gör han säkert.
Tack för att du frågade.
- Kom och hämta din lunch. - Okej, mor.
Det var som ett löfte från vårt första möte.
Denna ömtåliga, vuxna mannen
utklädd som Jerry Mathers, sa: "Jag vet inte, oj oj..."
Eddie Haskell, han gör mig riktigt arg.
- Ska du döda honom? - Nej.
Då kan jag hamna i fängelse. Och det är olagligt.
Men Beaver, ingen behöver veta att det var du.
Jag vet inte, Whitey. Jag har ingen pistol.
Kom igen, Beaver.
För komedistudenter och då menar jag...
Är du en fegis?
...som när komiker ser nåt roligt,
de skrattar inte, de säger:
- "Det var roligt."
Hej, jag är Gil Fisher, fiskande musikant.
Min hemlighet för skådespeleri är att jag låtsas väldigt mycket.
I den stunden
var vi rollbesättningen i Second City
när de bestämde sig
för att göra ett tv-program.
De tog in Harold som huvudskribent.
SKRIBENT, SKÅDESPELARE
Vårt program var den sunkiga kusinen till SNL.
Vi hade inga sponsorer, ingen sa vad vi skulle göra.
Det var som att släppas lös i en tv-studio.
Vi visste aldrig när det skulle sändas så vi gjorde inte aktuellt material.
Vi tvingades in i de mörka delarna av vår fantasi.
John uppträdde med en extrovert stil
och han hade ett starkt behov av att få kontakt.
Hej, jag är mr Mambo.
Om du tänker Monty Python, Second City, SNL...
SKÅDESPELARE
...han var en av de allra främsta aktörerna bland dem.
Och John, som inte kunde gömma sin kropp, vare sig han spelade Julia Childs
eller Pavarotti...
Enda gången man såg en stor man göra nåt sånt
var Jackie Gleason eller Lou Costello.
Det var bokstavligen nån som gjorde narr av sin storlek.
Och han gjorde bara inte det.
Bruno!
De gjorde dr Tongue and Bruno.
Det var bäst.
De var skräckfilmer som inte var skrämmande till slut,
och de var alla 3D-baserade.
Men idén med att skapa en billig 3D-effekt...
...var riktigt rolig.
Helt rätt. Varför vänta på att martinin ska ha effekt
när du kan snabbdricka för att bli festens mittpunkt?
Låt oss dansa mambo!
Jag var i den naiva åldern.
Jag var en komedifreak, och där var John Candy.
KOMIKER & PODCASTVÄRD
Jag sa: "Vem är den killen?"
Kallar du mig för fyllo?
Jag gav dig jobbet.
En av sakerna John gjorde, som jag älskade
var vändningarna, som i serietidningar.
- Du vet, det finns... - Lesbiska?
Jag menar det på bästa sätt. Det gör jag.
Inga brev.
Han gick från en helt barnslig, oskuldsfull farbror...
"Vad pratar du om?" Det är... galet.
Han gjorde en karaktär i Yellowbelly.
Det är en kampanj för ett tv-program
som handlar om en feg soldat i väst.
Det var ett avgörande ögonblick för mig.
Utkastad av Nord och Syd under inbördeskriget,
på grund av sitt dubbelspel,
är han den största fegisen i väst.
Han är Yellowbelly.
Han är där och skakar och är rädd.
Sen går en kvinna och hennes son förbi.
Pojken sa: "Är det Yellowbelly?"
Och hon säger: "Tyst!"
Du, mamma, det är Yellowbelly.
Och Yellowbelly vänder sig om och skjuter dem i ryggen.
Och, man måste komma ihåg att detta var, jag vet inte, 1980.
Det hade aldrig skådats.
Du sköt mitt barn!
Du din Yellowbelly!
Hjälp, hjälp!
Yellowbelly...
Det rensade mitt sinne.
Att man kan göra en sketch
där nån skjuter en mamma och ett barn i ryggen
medan det spelas en rolig melodi.
Hej, jag är Yosh Schmenge.
Och jag är Stan Schmenge.
Och vi är The Happy Wanderers.
På Schmenges,
sekunden hans kostym var på, var det den han var.
Du måste vara en Schmenge för att göra ett sånt erbjudande.
Liksom...
När man kommer till den nivån
av tillit, kunskap och av umgänge med varann,
är kemin galet bra.
Men första säsongen,
blev John riktigt upprörd.
Det handlade om
vem som bidrog till skrivandet och inte.
Vi betalades som skribenter och skådespelare.
Men John fick bara betalt som aktör.
Han var inte så glad.
John såg en check så småningom.
Och sa: "Vänta lite, varför får jag mindre betalt?"
Det var när splittringen började.
Han släppte aldrig taget om det grollet.
Det fanns kvar.
Och John bar den smärtan länge.
John måste ha haft tusen sådana under sin karriär.
Jim arbetade på Second City, tror jag.
John gav honom jobbet.
Han var en del av teamet, Johns bror, drog kablar.
Jim fick en hjärtinfarkt i sin loge,
det var inte så trevligt för John.
Förstår du?
Jim tog inte hand om sig själv.
Det skakade om min far.
Det skrämde honom, för att det hände igen.
Han var okej. Jim mådde bra,
men vi åkte med till sjukhuset.
John sa: "Stanna här", och han var riktigt arg.
John kommer tillbaka.
Och i studion hade vi en tikibar.
John sitter i baren, med en drink och en cigarett.
Han sa: "Min jäkla bror, han tar bara inte hand om sig själv."
Det var motsägelsen hos John.
Ingen hade högre förväntningar på sig själv än John.
Så när saker hände, motgångar,
så var de förödande.
SCTV startade 1976.
Tre år senare, tog pengarna slut.
Den distribuerades,
och sen las den ner.
Sen startade den igen, ett år senare i Edmonton, Alberta.
Det var 30-minutersprogram,
och 1981, var det 90 minuter
och det blev gigantiskt.
SECOND CITY-FEBER
Men John var nyckeln till den vändningen
som förvandlades till en succé och något roligt.
Det är ett ögonblick i tiden.
Det var som en andra familj,
men det blev hans första familj.
Det blev min familj.
Han älskade det. Det var så svårt för honom att släppa det,
för han var känslomässigt involverad.
Men han behövde gå vidare.
Filmerna dök upp.
Johns första stora film var 1941.
De gjorde fortfarande SCTV, när Spielberg ville ha honom.
Vi hade precis skrivit klart en säsong,
och hade en fest.
Folk kom förbi. "Spielberg är här.
Han vill träffa dig."
Jag trodde de skämtade. Där var han.
Omringad av en massa folk.
Han sa: "John, jag gillar verkligen ditt arbete" och jag tänkte: "Wow!"
Så sa han: "Jag vill att du är med i 1941.
Jag har en roll jag tror är perfekt för dig."
Jag sa: "Det uppskattas.
Det är fest och alla har druckit
så tack så mycket.
Jag är glad att du sett SCTV."
"Nej, jag vill ha med dig i filmen."
Låt oss demolera maten innan de serverar den till nån annan.
Herregud.
- Hej John. - Det är Dolda kameran.
- Hur är det? - Det är bra.
John sa: "Jag ska ge er alla roller."
Som att han skämdes.
Han var den enda som blev uppringd för filmer i USA.
"Det är okej, John."
Såg du filmen 1941?
Ja, visst.
- Tyckte du om den? - Delar av den.
Vi var klädda som soldater.
Vi var som små barn, levde ut våra fantasier.
Föredrar du att arbeta med film, John?
Jag hade velat hålla mig till film om det är möjligt.
Om det är nån där ute med en film.
KLART!!
Var befann du dig när du friade till din fru?
Tja, vi hade levt i synd i flera år,
så det var inte samma.
Jag friade i Los Angeles tror jag,
när vi spelade in 1941.
Det var så bråttom att hitta ett datum.
Vi fick ingen helg.
Det var kul. Ett fånigt bröllop.
- Ett fånigt bröllop?
Ja, kyrkan vi gifte oss i renoverades.
Vi tänkte inte på att undersöka det, och den var under reparation.
Gifte sig dina föräldrar på McDonald's?
Nej. De gifte sig på en scen,
där McDonald's Kanada precis hade spelat in en reklamfilm.
Och de gyllene bågarna syns tydligt.
Vad Rose alltid hade var
ett sorts lugn, med full kontroll,
grundande, med visdom.
Om John var upprörd över nåt,
så lugnade Rose ner honom vid dagens slut.
De hade ett utav de mest framgångsrika äktenskap som jag känner till.
Sommartiden har blivit säsongen för minst en respektlös,
äcklig, anarkistisk slapstickkomedi.
Det är Stripes.
Jag är Dewey Oxburger.
Mina vänner säger Ox.
Som ni kanske har märkt så har jag ett litet viktproblem.
- Nej, nej. - Jo, det har jag.
Jag gick till doktorn
och han sa att jag har svalt mycket aggression,
tillsammans med många pizzor.
Pizzor.
Jag är faktiskt en blyg person,
en blyg kille, och...
Hur de beskrev honom i början...
KOSTYMPROVNING
...på grund av hans ansikte, det runda ansiktet,
så beskrev de honom med vikt.
Så han visste att det redan fastställdes åt honom.
Så jag tänkte, när jag är här kan jag gå ner några kilon
ni har väl ett strängt sex-veckors träningsprogram här?
Det är perfekt för mig.
Jag kommer lämna stället som en vältränad mördarmaskin.
Berätta.
Inuti John Candy,
finns det verkligen en vältränad mördarmaskin?
- Ser det inte så...
Det ser inte så ut, nej.
Nej, det finns det inte.
Jag är rätt nöjd med hur jag ser ut.
Även i intervjuer sa de saker som förolämpade honom.
Det kallas Big City Comedy.
Och om ni inte minns namnet, ta en titt på John.
- Ta en titt. - Det kan färska upp minnet.
Han visste vad han kämpade emot i den här branschen.
Du är väldigt stilig.
Men jag undrar om du faktiskt blev
en slags huvudrollsinnehavare,
Är det sant...
Tror du inte att alla älskar feta män?
- Jo, jag antar det. - Varför?
Jag vet inte. De är harmlösa antar jag.
Jag är inte säker.
Nej, om jag tappar mycket vikt,
tror jag inte det hade påverkat mig.
Det hade inte påverkat din stil
eller ändrat din typ av humor?
Nej.
Att säga att John hatade det...
Han accepterade inte det.
Jag tror det är ett annat sätt att säga det på.
Det fanns inget självhat hos John.
Det var bara en annan nivå av artistisk klarhet.
Du blir behandlad som mindre värd
eller så känns det. Jag tror bara
att du är så sårbar och känslig inför det.
Jag tror det har mycket att göra med
de karaktärer som jag spelar.
Jag ser på saker genom smala ögon, verkligen.
Jag funderar aldrig över hur någon ser ut, deras fysiska kropp.
Vem personen är, är vad som räknas.
Jag tror jag har lärt mig det genom åren,
när man har en stor kropp,
börjar man...
Människor behandlar dig annorlunda.
Och det gör ont ibland, många människor såras av det.
Han var upprörd över Stripes
och scenen han hade i leran.
Ge mig en spark, älskling.
Jag presenterade en brottningsmatch,
som han inte ville göra.
Det var: "John, ta av dig tröjan
och rulla runt i leran med ett gäng strippor."
John bar en långärmad T-shirt
för han ville inte vara helt barbröstad.
Kvinnorna hängav sig. De var vältränade.
De började dra i hans öron och grejer.
Folk skulle utnyttja det
för de tänkte: "Du kan såra honom,
säga vad som. Såra honom.
Han är så stor, det sårar inte honom."
Han gillade inte det.
Jag förstod aldrig...
Jag förstod det.
Men det är ansiktet du visar världen
som definierar dig.
Ansiktet han visar är snällt och glatt.
Och du kan vara elak,
förolämpa folk, eller slå tillbaka.
Det gjorde han inte.
Jag ska nog lägga mig.
Nå, låt mig se. Jag får se först.
Inte med en sån hand. Kom igen.
Utmana mig, fortsätt. Bluffa, kom igen.
Hur mycket satsar jag?
Om det var jag hade jag satsat allt.
Men det är jag, jag är aggressiv. Mr Vegas.
Kom igen. Kör hårt.
Kör.
Ja, ja. Så ja. Jag är med.
- Vad har du? - Tja, jag har kåk.
Tre treor och två sexor. Det är en kåk.
- Vad har du? - Du har... Ett ess...
Du har ett ess? Åtta, sjua.
Du förlorar. Förstår du.
Om du hade haft alla fyrorna så hade du vunnit.
Du börjar bli duktig.
Gillar du det? Visst är det kul?
Rätt bra för att vara första gången.
Vi är här i ett slags retreat för dig.
En plats som du kanske inte besöker ofta.
Är du medveten om vilken stor stjärna du är i din egen hemstad?
Nej.
Vet du att när du dyker upp i Stripes,
så jublar folk, enligt utsaga.
De säger: "Där är John Candy, vår hjälte."
Det är trevligt att höra.
Sjunker något av det in, eller är det bara konstigt?
Det är konstigt. Det är svårt att relatera till.
Det här är huset. Det här är mitt hem.
Jag trivs här.
Jag gillar New York, men staden gör mig galen.
Det är bara så... Jag blir särskilt galen där.
Jag gillar det.
Det är för mycket av det goda.
John Belushi sa,
när han försökte övertala mig att vara med i SNL.
Han spelade Frank Sinatras New York, New York,
och han sa: "Ser du, New York är Rom."
Komikern John Belushi dog idag
i en bungalow i Hollywood Hills.
Los Angeles Times citerar en källa som säger att John hade kokain i blodet.
JOHN BELUSHI DÖR
Jag berättade för John. John började gråta.
Och han sa: "Gud, det har startat."
Jag kan inte ens...
För jag förstod. Jag visste vad han menade.
Jag visste att de glada stunderna
som de här 20-åringarna hade,
kunde ta slut.
Det är tungt, men det är den barnsliga hjärnan.
Det är dit vi vänder oss.
Det kommer från denna psykologiska utgångspunkt,
en rädsla av: "Kommer du dö snart?"
"Kommer du dö snart?"
"Mår du bra?"
Jag hade den upplevelsen som barn.
"Mamma, ska du dö snart?"
På den tiden, minns jag att John sa:
"Jag vet inte om jag kommer överleva min 35-årsdag."
Johns far dör som 35-åring
på hans femte födelsedag.
Och John visste att han hade sin fars hjärta.
Jag tror jag träffade John när han var 33 eller 34 år.
Där och då,
är hans känsla att han lever på lånad tid,
och att han kommer försvinna
i ett ögonblick, precis som hans far hade gjort.
Jag minns en natt när John var på fest i Marty Shorts hus.
Han drack den kvällen.
Han blev lite sentimental och ville gå därifrån.
Jag hade skjutsat honom.
Jag rullade ner rutan och sa:
"John, sätt dig i bilen."
Han gick, jag skulle säga, nån kilometer
innan han satte sig i bilen.
Och så säger han:
"Du vet ingenting, Dave. Du vet inte vad jag går igenom.
Du vet inte vad som pågår i mitt huvud."
Jag sa: "Jag har en känsla av att jag kommer få veta det ikväll."
Han bar bördan av sin fars bortgång,
nästan varje dag.
Det var i hans tankar,
i hans hjärta, och han bar dem.
Bär inte det.
Bördan av alla.
Bördan av hans förflutna.
Han ville inte gå till doktorn
för han skulle få veta att han var tvungen att ändra på sina vanor.
Du träffar en läkare som säger: "Sluta drick."
"Jag vill inte sluta dricka."
För han var beroende.
En försvarsmekanism?
Hans var: "Jag äter och jag dricker.
Och om jag slutar med det, så kommer jag inte jobba..."
Det var en cirkel.
Man förnekar saker ibland, man kör bara på...
"De är kaptener på sina egna skepp."
Och för hans del, att arbeta i en bransch där utseendet var så viktigt...
Jag är säker på att det ökade stressen i hans liv.
Det var även en del av honom.
Du ser lite annorlunda ut än när du var här senast.
- Jag gick ner i vikt. - Jaså?
Jag gick till...
...Pritikin Center i Kalifornien.
Jag var där i 26 dagar.
Jag har slutat röka.
Du var där i nästan en månad, väl?
Ja, 26 dagar.
Kan du säga hur mycket du vägde innan?
Vill du berätta?
Jag vägde 155 kilo. Det var mycket.
Hemma, jobbade han på det jämt.
Han försökte, han hade en personlig tränare varje dag.
Han gick alltid på nån diet.
Hans läkare sa att han mådde bra.
- Hur mycket har du gått ner? - 32 kilo än så länge.
Men branschen ville att han skulle vara stor.
Jag minns att agenturen sa:
"Gå inte ner mer i vikt, vad du än gör."
Vilket i Johns lilla sinne betydde: "Okej, fortsätt äta.
Det gillar de. De vill ha mig stor. Jag förblir stor."
Jag var orolig.
Älskling, slappna av.
Jag är inte arg längre. Jag har kontroll.
De reparerar nog inte alla karuseller samtidigt.
PARKSÄKERHET KONTOR
Ledsen, parken är stängd.
Älgen borde ha berättat det.
Harold Ramis, som skrev åt SCTV,
Ett päron till farsa.
Walley World!
Slutet fick underkänt. Det var hemskt.
De kallade in pappa som en nödåtgärd.
Sa typ: "Du behöver göra om slutet.
Du kommer att vara perfekt för rollen."
Pappa svarade: "Ja, jag kommer."
John var strålande.
Jag kände honom.
Han hade en karaktär som han hade skapat för SCTV, Paul Fistinyourface,
han var som en stor klump.
Några från stan har också åkt.
Ingen har meddelat det här kontoret.
Jag bad honom göra rollen som en släkting till Paul Fistinyourface.
ETT PÄRON TILL FARSA
Och Ett päron till Farsa blev enorm.
Jag visste att han hade stjärnkvalitet och jag såg det i Splash.
Han var otroligt rolig.
Det var Johnny Toronto.
Det var i princip karaktären som kom fram i Splash.
Hur full du blir beror på hur mycket alkohol du dricker
i relation till din kroppsvikt.
Ser du min poäng?
Du har inte druckit för mycket.
Du är bara för smal.
Det var bara riktigt skoj.
Jag var på arbetssemester.
Att arbeta med John Candy var å andra sidan läskigt
för jag var ett så stort fan av både John och Eugene Levy
och deras arbete med Second City
att jag var lite nervös för att gå in i det,
säker på att de kunde utklassa mig på scen utan mycket till ansträngning.
Ron Howard är en sträng man att arbeta för.
Jag tål honom inte.
Hans familj.
Tom Hanks...
med alla sina problem,
kan inte agera sig ut ur en papperspåse.
Freddie, vi måste prata.
Vad är det, saknas det pengar?
- Städerskan. - Jag bryr mig inte.
- Inte? - Nej?
Det var jag. Jag erkänner.
En sak som knockade mig var att John var inkluderande.
John försökte inte ta poäng ifrån mig.
Försökte inte ha den roligaste repliken.
Han ville skapa en fram och tillbaka-metod.
Jag förstod inte det angående improvisationsprocessen.
Han sa: "Ja, och?"
Han väntade på att jag kom på något annat
som skulle göra det bättre och förlänga det.
Vi hade scener när de två bröderna är på sitt kontor,
och han börjar prata om vad han gjort kvällen innan.
Kanske gick jag till Club A igår.
Det är nytt för dig.
Kanske träffade jag mr Buyrite, ägaren till Buyrite-butikerna.
Och kanske, bara kanske är vi hans nya grönsaksleverantör.
Det var inte förrän dess jag förstod
att John bjuder in mig till att leka med honom.
Vi kom på allt möjligt nytt material där och då.
Skrivbordet...
- Jag var ute och drack... - Min kostym...
Hela natten, slet jag hårt för en deal.
Du klarar det.
- Kom igen, slappna av. - Jag klarar det.
Städa skrivbordet. Det är en svinstia här.
- Låt bli. - Gör som jag.
Jag har ett system.
Jag har samtal,
och John plockar upp telefonen och larvar sig.
Om vi vore gifta skulle du inte flytta.
- Det kanske hon skulle. - Kan du sluta?
- Var det du? - Lägg på.
- Förlåt. - Nej, nej. Inte du, Victoria.
Talade du i telefon?
Det tillförde nåt.
Det tillförde nåt och var inkluderande.
Och racketboll-scenen.
Han hade varit uppe hela natten och läst sina repliker.
Visst. Den delen av berättelsen.
Han var ute och drack,
och vad händer, Jack Nicholson dyker upp.
Och Jack kände till John.
Kanske möttes de för första gången där och då,
men de drack.
Om Jack ropade in mig i en bar och
bjöd på drinkar hela natten
så hade jag följt med.
John kommer in, inte bara utmattad,
med gissningsvis en timmes sömn,
men han kommer även in med energin från natten med Jack Nicholson.
Vi var tvungna att göra en fysiskt krävande sak.
Alla skrattade åt en sak,
John använder sin utmattning
på ett sätt som funkar för min bror.
- Hur länge har vi spelat? - Ungefär fem minuter.
Herregud, mitt hjärta slår som en kanin.
Vill du ha en öl?
Hur många tagningar behövde ni göra för att
få till klippet när du slår bollen som studsar mot ditt huvud?
Du kommer aldrig tro detta, men tre.
En av de mest övertygande scenerna i filmen är din scen
där du säger till Tom Hanks.
"Lyssna nu, om du är kär, är du kär.
Det kanske aldrig händer mig."
"Folk blir kära var dag."
- Sa du så? - Ja.
Ja, men det är bara nonsens.
Det funkar inte så.
Förstår du inte hur lycklig du var?
Det var ju när du inte drev dig själv till vansinne.
Varje dag? Kom igen.
Några blir aldrig så lyckliga.
Jag blir aldrig så lycklig.
Det var en av anledningarna att göra filmen.
Manuset tillät mig att göra något utöver att spela racketboll.
Det var riktigt stort.
Splash gjorde John till en äkta stjärna.
Det var en förändring som påbörjas och han blir en stor kändis.
Och det skedde så fort.
När du nått stjärnstatus,
hur svårt är det att leva ett så normalt liv som möjligt?
Du försöker bara sätta saker i perspektiv.
Livet är för kort.
Det här är en riktigt plats. Det är riktiga människor runt mig.
Du får göra saker varje dag.
Du får byta kattsand.
Du får ta ut skräpet och du måste göra saker.
Du har ansvar.
Jag valde det livet.
Många vill inte ha ansvaret
för hem och familj.
Många älskar att bara: "Vi tar det, vi kör." Du vet?
Lev snabbt och dö ung, livet är en diamant.
"Vi kör bara."
Det är inte hur jag har valt att leva mitt liv.
Håll det så.
Jag är ett fan av komedi
och jag är intresserad av komiker och författare,
men jag trodde aldrig att det var nåt jag skulle göra.
Jag tror det var hösten på mitt sista år,
och jag är ordförande i The Lampoon.
Vi hade en idé om att våra hjältar skulle besöka tidningen
och jag var väldigt ivrig att få dit John Candy.
Hans team hörde av sig och sa: "Ja, han kommer."
Jag körde till Logans flygplats.
Han tog ett kommersiellt flyg från Toronto,
och jag ser John Candy komma ner med rulltrappan.
Med en kamera runt halsen som en turist.
På ett sånt sätt som John skulle agera turist,
med en stor kamera runt halsen.
Och säga: "Oj, hej och hå." Det var så han var.
Det finns en bild från Harvard
och en bild från Adams hus.
Jag har bevis på att han vid två tillfällen riktade
kameran mot mig och tog bilder,
ett bevis på mitt galna ego.
Det är allt jag bryr mig om.
Vi skulle visa ett stort collage av alla hans klipp,
och alla på skolan ville komma.
Han är allt du vill att han ska vara.
Han är John Candy gånger tio.
Han skojar. Får alla att skratta.
Jag minns tydligt, när han tittade på klippen
som att han inte sett dem förr.
Hans aura fyllde ett rum.
Han var generös och glad och på ett sätt ivrig i allting.
Jag minns att jag erkände att jag var väldigt intresserad av komedi,
och att jag kanske ville prova på.
Jag glömmer det aldrig.
Han såg mig rakt i ögonen och sa: "Du provar inte.
Antingen gör du det, eller inte.
Du provar inte på det, grabben."
Det talade till mig, som: "Satsa allt, grabben."
"Satsa allt eller inget alls."
Vad känner din familj kring att ha en känd son?
Det är svårt.
Jag tror inte att min bror tycker om det.
"Du är Johns bror."
Min storebror, med.
Det är ännu svårare för en storebror.
Jag mår dåligt över det, men...
- Hur är du som make? - Som make?
Jösses, riktigt dålig. för jag är knappt här.
Jag är skådis.
- Och du är pappa? - Det är underbart.
Det är min dotter där borta, Jennifer,
vilket är det bästa som nånsin har hänt mig.
Så ja.
Pappa hade köpt en gård i en stad som hette Queensville
när jag var mindre än ett år gammal.
Det var nog en fristad.
Det var en enorm och omfattande tomt.
Med ett väldigt simpelt hus med en pool.
Det fanns en hängmatta i trädgården och en vacker röd lada.
Och även hans väg ut, tror jag.
Du har tackat nej till filmer om du måste resa.
Ja, många gånger måste jag det.
Barnen blir äldre, och jag vill spendera tid med dem.
Det känns som min dotter föddes igår,
nu går hon i skolan.
De växer bara så fort.
Det har sagts förr, men de växer upp så fort,
jag vill bara spendera tid med dem
så de kan säga: "Ja, det är min pappa", inte snubben på tv.
Han älskade att vara pappa,
han engagerade sig i samhället.
Han älskade att vara med barnen i skolan.
Girig bebis.
Han var ett barn, faktiskt.
Han var ett barn.
Jag har aldrig sett John så glad
som när han var i sitt eget kök.
Jag tror att Johnny Toronto-livsstilen som han hade
tog mycket energi.
Han ville vara...
...mindre, du vet, i världen.
Ursäkta mig.
Jösses, jag är ledsen, verkligen.
Det var min hand.
Alla som arbetade med honom förälskade sig i honom.
Carl sa, att han längtade tills
han kom till inspelningen för att småprata med John.
REGISSÖR
Du stal en semester från min familj.
Så nu ska jag ta nåt från dig.
Han skulle bli ihågkommen, helt enkelt, för sin goda karaktär.
Han kom till inspelningen för att glädja folk.
Från teamet i sminket till kostymavdelningen,
till chaufförerna.
Han är där för att ha kul med människor.
Hej!
Han tog hand om sin mor och faster.
Han tog hand om sin bror och sina kusiner.
Och han tog hand om oss.
Sättet John behandlade sin familj, sa enormt mycket om honom.
Och man såg mer djup och hjärta
i en man som har de perspektiven i sitt liv.
Han tar inte roller
som saknar en viss tankeprocess
eller en dröm om att vilja vara på ett visst sätt.
Ge mig en kram.
- Va? - Ge mig en kram, snälla.
- Pappa! - Kom igen.
- Jag är för gammal för kramar. - Det är man aldrig.
Hur mycket han än var John Candy, så spelade han även John Candy.
Han var som en pappa.
Vi hamnade i trubbel, de skällde på oss.
Stick härifrån!
Men det fanns också mycket kärlek.
Du röker väl inte?
Pappa!
Jag är bara en pappa, okej.
På ett sätt, ja.
Det är som att han skapade pappan som han alltid önskade sig.
Vi åker upp till skogen för det är som när din pappa tog med dig hit.
Ja, jag antar det.
Ja, jag förstår.
Han tillförde så mycket av sin egen sårbarhet och ömhet
och godhet till karaktärerna han skapade.
Han var en så bra skådespelare. Han gjorde det utan ansträngning.
Chesters.
Han var en fulländad skådespelare.
Han visste vad som krävdes och att han kunde leverera det.
Han la undan skådespeleriet och agerade som en människa.
Han var en genuin aktör för att han var en genuin människa.
Carl sa att det var en fröjd
för att John Candy var så rolig och så godsint.
Han sa: "Får du chansen..." Jag sa: "Jag vill ha en mund."
- Han sa: "Vad är det?"
Hälften människa, hälften hund.
Jag är min egen bästis.
- I min nästa film... - Det våras för rymden.
Må Schwarts vara med dig!
- Vem är du? - Jag är bestman.
- Vad heter du? - Barf.
Hela ditt namn?
Barfolomew.
Vi gör det inte bara för pengarna.
Vi gör det för skitmycket pengar.
Ge mig tass!
Herrejävlar!
Det var han.
En dag satte sig John i min stol där det stod "Regissör",
och bara satt där.
Jag sa: "John, det är min stol."
"Jag vet."
"Jag funderar på att regissera och vill veta hur det känns."
Han golvade mig. "Jag vill veta hur det känns."
Jag sa: "Hur känns det?"
"Det är likadant, som att sitta i en vanlig stol."
Han hade en vild, konstig och vacker humor.
Han var välsignad med ett milt sätt och ett leende.
Det konstant kärleksfulla leendet.
Två generationer senare, är hans
minne fortfarande lika vitalt och levande som alltid.
Så snäll som John var mot folk som han bara träffade några minuter,
när du arbetar, måste du vara professionell.
Om det inte går bra.
Hade han erfarenhet. Han hade gjort många filmer.
Han visste hur man arbetade på scen.
Och så var det.
Du kunde inte låta nån ge dig, nån vanlig, slarvig grej.
Nej, nej, kom igen. "Detta är på riktigt, vi ska inte..."
"Vi måste leverera."
Du måste engagera dig och göra ditt allra bästa."
Vi gjorde en kollationering med Marilyn Suzanne Miller,
en fantastisk skribent för SNL.
Hon skrev en pjäs.
Sydney Pollack skulle regissera.
Vi hade ett gäng kända skådisar.
Det var Ray Liotta, Kevin Kline,
Candy, jag själv och en handfull andra.
Och Candy hade en scen där han var i badrummet,
pratade inifrån... Och...
Han drog ut på det så mycket.
Det var illa, han drog ut på det.
Tajmingen vad bortom...
...all förståelse.
Det var... Otroligt.
Och jag såg.
Jag såg Sydney Pollack, som höll på att förlora förståndet
för att John drar ut på det, drar ut på det,
och har roligt för sig själv.
Jag skrattar för jag vet att Sydney kommer att mörda honom.
Jag vet inte, att höra John floppa, är mer intressant än att höra John...
Han floppade inte. Han drog bara ut på det.
Det var inte så att det inte var kul.
Det var bara att det var fräckt oansvarigt inför idén
att det fanns en annan aktör i scenen, eller i hela pjäsen.
Jag har sagt det förr och jag säger det igen.
Livet går rätt fort.
Stannar man inte upp för att se sig om ibland, så missar man det.
När han möter John Hughes,
MANUS, REGISSÖR & PRODUCENT
tror jag han kom till sin rätt.
De var som bröder.
Brodern du vill ha.
John Candy och John Hughes...
REGISSÖR, ENSAM HEMMA
...hade båda en låg skitsnackstolerans.
De påverkades inte av idioter.
De var själsfränder.
John Hughes var så kär i John Candy,
och de delade en vacker, svart humor.
Roliga, mörka skämt.
Men så äkta, fasan i att vara förälder.
Det är familjen som åker på semester ihop.
Vi var på deras gård. De kom till vår gård.
Vi var hemma hos dem, grillade, varje lov,
och jag tror det sipprade in i filmerna.
Han var som bäst, när John och John jobbade ihop.
Om man förknippar nån skådis med John Hughes,
tänker många på Molly Ringwald.
Men: "Nej, det är John Candy."
Jag har gjort lika många Hughes-filmer.
Vi har båda gjort tre.
Jag tror Candy gjorde nio.
Man borde förknippa de två.
Deras arbete förblev väldigt ärligt och äkta.
Jag tror att när man slutar gå till mataffären
och inte går till caféet på morgonen
och börjar separera sig från vanligt folk,
det är då man tappar känslan för vad som pågår i världen.
John Candy och John Hughes tappade aldrig den.
Jag tror att John Hughes verkligen såg John
och var berörd av honom...
på bästa sätt.
Jag kunde ge ett manus till John.
Och han gick igenom det.
Som regissör var det guld värt.
Han lät inte mig göra misstag.
Han skrev roller åt honom.
Uncle Buck var skriven åt John.
Det var enligt mig, ett bevis på John Hughes talang,
och hans skapartalang, att skapa en film för dig.
Hej, hur är det?
Vem är du?
Jag är farbror Buck.
Vad sägs om detta? När John Candy avled, var han 43 år gammal.
Jag är 44 år gammal.
Jag är sju år äldre idag, än när han spelade in Uncle Buck.
Där har ni er Mac-fakta för idag. Känn er gamla.
Jag tror det är lätt att dra paralleller
mellan den verkliga John Candy och Uncle Buck.
Det är nog därför det är en av mina favoriter,
han delar med sig av sig själv.
Hela tanken med att agera mot två barn
var baserad på mitt förhållande med mina barn,
och hur jag hade hanterat dem.
Nåt jag aldrig gjorde, var att tala nedlåtande till dem.
Uncle Buck talar aldrig nedlåtande till dem.
Därför gillar de honom.
De behandlades som likar,
de gavs respekt och självförtroende.
Många vet inte hur eller tycker inte om att arbeta med barn.
Det var stort.
Tro mig, som vuxen vet jag att det är lurigt att arbeta med barn.
John var alltid väldigt snäll, och vänlig mot oss.
Han gav oss mycket respekt.
När du är åtta år, får du inte nån respekt,
på en arbetsplats eller från vuxna överhuvudtaget.
Du kände dig välkommen.
Till och med i förhörsscenen.
Min snabbhet förvånade honom.
"Jag måste hålla jämna steg med en åttaåring."
Och sen, pang, pang, pang.
- Var bor du? - I stan.
- I hus? - Lägenhet.
- Hyr du? - Jag hyr.
- Vad jobbar du med? - Många saker.
- Ditt kontor? - Har inget.
- Varför? - Behöver inget.
- Och din fru? - Ingen fru.
- Varför? - Lång historia.
- Har du barn? - Nej.
- Varför? - En längre historia.
Är du min farbror?
Vad är ditt frågerekord?
Trettioåtta.
Jag ser ett ruttet ägg
när jag tittar på din brorsdotter.
Hon rullar tummarna, är en drömmare,
hon är larvig.
Och helt ärligt,
så tror jag inte att hon tar något i sitt liv
eller som student, seriöst.
I varje film ser du en annorlunda roll,
en annan sida av John.
Hon är bara sex år.
Man såg en av hans synvinklar på världen, hans mänsklighet.
Vem känner en sexåring utan drömmar eller
en som inte är larvig,
och jag vill definitivt inte veta av någon som tar sina studier på allvar.
Jag har ingen högskoleexamen.
Inget jobb heller.
Jag känner igen en bra unge när jag ser en,
för de är alla bra ungar.
"Faderlig", är rätt ord.
Han hade alltid en väldigt bra instinkt.
Men också, jag tror han sa: "Lyssna, jag..."
Även innan det briserade
och Ensam hemma hände,
var det inte svårt att se hur besvärlig min pappa var.
Det var ingen hemlighet, han var redan ett monster.
Plötsligt kom berömmelse och pengar,
och han blev det ökända monstret.
Men han var redan en dålig man.
Och jag tror att John la märke till det,
liksom: "Är allt okej?"
Han sa: "Mår du bra?
Bra dag? Är allt bra?"
"Är allt bra hemma?"
Vad jobbar du med?
Var bor du?
- I stan. - Vad jobbar du med?
Det visar vilken man han var.
Han tog hand om ungen.
Vilket jag uppskattade för det var ovanligt.
Och det skedde mer och mer sällan med,
för "Självklart mår han bra.
Han är en filmstjärna."
Och hit och dit, "Ja, men hur mår du egentligen?"
Det är på ett sätt som en underbar dolk.
Jag önskar jag hade mer av det i mitt liv.
Därför är det viktigt att jag minns det.
Jag minns att John brydde sig
när många inte gjorde det.
Uncle Buck var ett perfekt Candy-manus för mig att regissera
för han gav av sig själv.
I en scen, sätter han sig i bilen för att
ta med barnen till travet, men det är fel.
Han tittar i backspegeln
och ser två söta ungar som han tar med till travet
för att träffa sina gangstervänner.
De spelar, och han klarar inte det.
När han gjorde scenen
såg han inte två skådespelare i backspegeln.
Han pratade med riktiga barn.
Det var han, pappan.
Min agent sa:
"Det ryktas om ett manus, Raka spåret till Chicago.
Jag tänker på dig."
John och jag rollsattes.
Vi kände inte varandra väl.
Jag tänker, det är bäst att vi umgås lite.
Vi ska göra den här filmen ihop.
Jag hade börjat mogna som skådespelare, och John var där.
Så vi kunde mötas i scenerna.
Min karaktär var en snobb.
Jag hade tur. Jag behövde bara vara irriterad.
Han visste exakt hur man spelar besvärlig.
Det känns bra.
Det ska du veta,
mina fötter värker idag.
Det känns bättre.
Han visar sina draperi-ringar
och röker i bilen.
Skrattar högt.
Då menar jag hans eget skratt.
Fattas en miljon, sen är jag miljonär.
Och John var perfekt för rollen.
Han är så mild i filmen.
Jag skäller ut honom i en scen.
Du är inget helgon.
Du fick gratis skjuts och hotellrum,
och nån som lyssnar på dina trista historier.
När du började prata ombord på planet, märkte du inte
att jag till slut började läsa på spypåsen.
När Steves karaktär går loss på John,
och säger de värsta sakerna som nån vill höra i sitt liv...
Man väljer saker som är roliga, någorlunda underhållande eller intressanta.
Du är ett mirakel.
Dina historier har inget utav det.
Och han fortsätter.
De säger: "Hur står du ut?"
Jag svarar: "För att jag har umgåtts med Del Griffith.
Jag tål vad som helst."
Och han fortsätter.
Han fortsätter, och de klipper till Johns ansikte, som lyssnar.
Det är som att gå på en dejt med en Chatty Cathy-docka.
Som att du har ett litet snöre
som man drar upp dig med.
Fast jag skulle inte dra i det. Det skulle du.
Hans ansiktsuttryck i den scenen berättade en tydlig historia.
Och jag får dåligt samvete.
Jag sa: "Vi låtsas bara, vet du?"
Men han spelade väldigt sårad.
Det är ingen komiker.
Detta är en mer komplicerad man
än många kan tänka sig.
Vill du såra mig?
Varsågod, om det får dig att må bättre.
Jag är ett öppet mål.
Ja, du har rätt. Jag pratar för mycket.
Jag lyssnar även för mycket.
Jag kan vara kallhjärtad och cynisk som du.
Men jag gillar inte att såra folk.
Tro vad du vill om mig.
Jag ändrar inte på mig.
Jag tycker om mig själv.
Min fru tycker om mig.
"Jag tycker om mig själv." Vet du, jag...
"Min fru tycker om mig."
Bara: "Nej. Jag har folk som älskar mig och jag..."
Mina kunder gillar mig för att jag är äkta vara.
Vad du ser är vad du får.
Folk pratar alltid om den stunden.
Tjugo år senare pratar de alltid om den stunden.
Jag jämför John med nån som Charlie Chaplin,
speciellt i filmen Stadens ljus.
Om man ser slutscenen,
i Stadens ljus, där Chaplin förstår att den blinda flickan faktiskt kan se.
Chaplins skådespeleri förhöjer den stunden
till en äkta och komplicerad känslonivå.
Jag förstod när jag såg John i Raka spåret till Chicago,
att hade han samma sak.
Jag har inget hem.
Marie har varit död i åtta år.
Det var då jag började denna fascination över
att vilja arbeta med John.
Jag försöker ta mig hem till min åttaårige son,
och nu säger du att det är hopplöst?
Schmenge-bröderna var enligt mig,
inspirationen till Gus Polinski.
- Vad? - Ursäkta mig.
Kan du ursäkta oss en sekund?
John Hughes och jag pratade om John,
jag sa att det hade varit en dröm att få John att spela rollen.
Av nån anledning var han bara tillgänglig en dag.
John kom dit och sa:
"Ta så mycket tid ni behöver. Det är lugnt."
Och det tog 23 timmar.
Tillåt mig att presentera mig själv, Gus Polinski.
Polkakungen från mellanvästern?
The Kenosha Kickers?
En simpel roll,
men ändå kom han till inspelningen med en stark bakgrundshistoria i tanken.
Jag hade inte hört den. Det skulle jag
under de 23 timmarna.
"Polka Twist."
Det är låtar.
Ja, några av våra rätt stora hits.
Du vet, det tidiga 70-talet,
- vi sålde 623 kopior av den. - I Chicago?
Nej, Sheboygan. Väldigt stora där.
- De älskade den. - Förlåt, kunde ni hjälpa mig?
En liten scen, i lastbilen,
och John kom på idéer, och John Hughes kom på idéer.
Känner jag lukten av en råtta?
Jag tror inte jag vet hur det luktar.
Det är en väldigt vidrig lukt.
Jag var på en pirogfest som vi besökte.
I omklädningsrummet, när vi går in...
Vi höll nästan på att stupa.
Vi frågade deras präst vad det var,
och han sa att de fått in en råtta som dog i väggen månaden innan
och som hade ruttnat.
Och du vet...
Är detta en råtta som luktar?
Känner du det...
Jag hängde min jacka precis på väggen där.
Varför fick du mig att lukta på den?
Jag har dränkt den i parfym.
Old Spice över hela alltet,
och nu har jag en salig röra av lukter här.
- Förlåt. - Det är okej.
Om du tittar på filmen ser du att där är väldigt lite av min improvisation.
Men John, han var så rolig.
Detta är verkligen stjärnstoff,
och det var den John var.
Och det var vad,
den stora publiken såg när de tittade på de här filmerna,
det var vad de fick,
och de förälskade sig i John Candy.
Du formulerade det bättre och
på ett mer intressant sätt, än alla som jag pratat med, John,
för du var tvungen att vara en kreativ person,
men även en affärsman...
Är du inte är det, då kan du glömma det.
Om du bara är skådespelare nu för tiden...
är risken att du inte klarar det.
Är du bara författare, klarar du kanske inte det.
Så duktig och briljant som du är?
Det tar längre tid.
Han var på toppen av sin karriär,
och plötsligt dök möjligheten upp
där han fick köpa Toronto Argonauts
med Wayne Gretzky och Bruce McNall.
Det var en livslång dröm som gick i uppfyllelse.
Det är ett fotbollslag i Toronto,
en del av Canadian Fotball League.
Canadian Fotball League är perfekt om du
inte ska köpa ett NFL-lag,
det är en spännande typ av fotboll.
Jag marknadsför detta, Dick.
- Förlåt. - Det är okej.
Jag visar säsongsbiljettnummer längst ner på skärmen.
Det finns fortfarande bra platser kvar, välkomna ner till SkyDome.
Han skrev autografer, gick för att presentera mig:
AGONAUTS HÖGERBACK VÄN
"Kelvin Pruenster, jag är din högerback."
Han stirrade och sa: "Jag vet vem du är.
Ingen presentation behövs."
John var som en del av laget.
Istället för att vara på läktaren,
så satt han på bänken,
och det hände att han sprang ut
på planen för att hjälpa skadade spelare.
Resten av Argonauts ägare sitter inne i värmen
men John har valt att våga sig ut.
Du har helt rätt, Scott. Vi vågar oss ut.
John jobbade hårt det året
för att ge det nytt liv här i Toronto.
Tog hit shower, sina halvtidsshower.
Han tog hit Blues Brothers på premiärkvällen.
Han klev in i det med allt han hade.
Är du mannen som äger hockeylaget?
Nej, ett fotbollslag.
Argonauts spelade i Grey Cup, Kanadas Super Bowl.
John ordnade så att alla fick flyga till tävlingen den morgonen
på Bruce McNalls LA Kings plan.
De väntade på att han skulle komma ut ur tunneln,
och du kunde höra publikens jubel öka.
Det var 50 000 människor där.
"Mina damer och herrar,
Bruce McNall, Wayne Gretzky och John Candy",
och publiken blev tokig.
Danny tittade på honom och sa:
"Titta på honom. Han är Johnny Toronto."
Han blev killen som han trodde han skulle bli
och som vi retade honom för.
Före detta, när du var på inspelning...
Du var på film, du var med filmteamet,
och plötsligt hoppade allt till en annan nivå.
Allt höjdes upp.
Utåt...
- Det var mer människor, mer evenemang.
Sätter tacklingen när Will Johnson...
Under vår vänskap, tror jag att han litade på mig, allt mer,
jag var nån han pratade med
och som aldrig skulle svika honom.
Han började berätta mycket om sin oro för filmbranschen.
Han hade fokuserat på sitt fotbollslag,
det var nog inga projekt på gång.
Men det fanns tillgängliga filmer för honom,
och han sa alltid: "Det finns inga jobb."
"Kommer de tycka om mig, anställa mig?"
"Kommer jag att få fler jobb?"
Johns osäkerhet,
visade sig ofta.
Jag växte upp med nån som redan var en framgångsrik skådespelare,
som hade slagit igenom.
Den stora hemligheten var att
han inte trodde på sig själv.
Hur jäkla mänskligt är inte det?
Vi pratade mycket om psykisk hälsa
och pressen han hade på sig,
och försökte förstå vad som orsakade det i hans liv.
Varför nu? Varför startade det 1991? Jag tror det var då det startade.
Han hade en aggressiv arbetsmoral för att få igång saker.
Hela mitt liv handlade om att vinna.
När allt kretsar kring att vinna,
måste man fortsätta att vinna.
Man fastnar i en evighetsmaskin
när det gäller Hollywood.
Så de placerar dig i ett hamsterhjul
som du konstant snurrar runt i
som bara går.
Du börjar känna pressen,
särskilt om du börjar att hantera mer än en sak i taget.
Du kan stå på röda mattan
med en Oscarsstatyett
och du är på topp,
och första frågan du får är: "Vad gör du härnäst?"
Om jag ger er namnet på hela baletten,
blir det bon voyage, Deano.
För alltid.
En kula i mitt huvud. Okej?
Du är en mus mot en gorilla.
Är du i Hollywood för länge,
blir alla galna eller förvandlas till idioter.
Eller så dör de.
Vi var alla lite oroliga för Johns hälsa.
Det låg bara i luften.
Han var bara stor, och levde stort,
vi var oroliga för hans skull.
En av hans vänner skrev brev till honom
och sa att han var orolig över hans vikt.
John tog bort hans namn från sin visitkortssnurra.
Där försvann den killen, så att säga.
John bytte läkare lika ofta som han tog en cigarett.
Han skaffade en läkare som sa:
"Du måste banta och sluta dricka."
John ville inte höra den skiten.
Pressar någon dig angående din vikt
och säger: "Du bör banta"?
- Är det ett bekymmer för dig? - Nej, inte riktigt.
Jag tror att det stör andra mer än det stör mig.
- Stör det dig? - Det stör inte mig...
Bra. Bara undrade eftersom du tog upp det.
Jag undrade om det stör dig.
Allt eftersom det fortsatte, stressades hjärtat.
Jag var orolig över det för jag köpte hans kläder,
varje gång sa jag: "Okej, detta är XXL."
Och vi gick över till 3XL, vidare till 5XL.
Jag sa: "Det här är jobbigt.
John, du vet att det här inte är bra."
Längre hitåt.
Jag minns att han vid tillfället regisserade sin första film.
SKÅDESPELARE
Den kallades för Hostage for a Day.
Fly med mig.
- Okej. - Du tar den och rättar till den.
Vad jag minns tydligt är en kvällsinspelning,
han sa: "Vi behöver skriva om scenen."
Jag tänkte: "Vad, oj. Vi ska skriva om den, okej."
Nu är vi i husbilen, och tar fram manuset,
och vi gör om hela scenen.
Och säger: "Men John,
det är fler människor i ensemblen."
Vi chockar dem..." "De klarar det."
Tagning!
Med John var det: "Jag vill göra mitt bästa."
"Göra det bra för hans skull, han älskar det."
Han var involverad i omskrivningarna,
i alla scener.
Jag tror bördan av allt han gjorde
blev för mycket.
Han hade familj och barn.
Han hade så dåligt samvete när han lämnade barnen för att filma.
Han kämpade med det.
- Hej pappa. - Hej.
Du har spelat i många lyckade filmer och i några floppar.
Ja, jag har haft kritikerna efter mig, vilket bara är naturligt.
- För vad, till exempel? - Vanligtvis dåligt val av material.
Eller "Han är med i för många filmer."
Eftersom han redan haft stor framgång,
försökte han att dra folk med sig.
Men man kan inte dra med sig folk med lätthet.
Du tror du gör en tjänst.
Man kan inte göra folk en tjänst. Det är lustigt.
Ett tag gjorde jag många tjänster för folk.
"Jag löser det." "Skulle du kunna..." "Visst."
Utan att tänka, följde hjärtat.
Jag gjorde det för att vara lojal och för vänskap.
Du har varit med i så många floppar.
Jösses.
- Har du sett det? - Nej.
- Men sen... - Du gör mig deppig.
Nej, fortsättningen lyder: "Ändå verkar alla älska honom."
Jag har varit med i några mindre lyckade filmer.
Jag skulle inte säga floppar.
- Har du dåligt omdöme... - Nej, jag...
Du hamnar i ett slags kommersiellt fack
och folk säger:
"Vi kan göra det här."
"Vi kan göra en animerad grej."
John sa: "Det gör vi."
Det händer här på Camp Candy.
Radio Kandy med John Candy.
Jag minns när vi var utanför stadion, med tusentals fans,
och John hade stått där i
säkert tre timmar och skrivit autografer,
för att sen flyga till andra sidan landet, för att stötta alla andra fotbollslag.
Jag vet att de resorna tog mycket energi från honom och gav inga pengar.
Han dök upp, hälsade på alla.
Han behövde inte göra det,
men han gjorde det, för de bad honom.
Tack så mycket.
För någon som John,
som jag sa, jag träffade honom en dag,
men jag såg honom ge till alla,
och jag såg honom vara förtjust...
över glansen han spred.
Det fick honom att må bra att ge så mycket till andra.
Inklusive mig. Vem är jag?
Jag är bara nån som hämtade upp honom.
En fara med branschen är att den är ohälsosam för nån som vill behaga andra.
För om du vill behaga andra,
så tar de allt du har och lite till.
Och det finns inget slut.
Det är en bottenlös kopp kaffe.
Kanske var behovet av att ta in allt, i mängder,
ett sätt att hindra ångest.
Ångest. Vad är det?
Om du äter dina känslor genom hela livet,
dricker dina känslor, röker för nerverna,
kommer det att visa sig på ett eller annat sätt.
Det är en väckarklocka.
Som säger: "Här är det nåt som är fel."
Sinnet var överviktigt.
Att resa genom flygplatser gav honom panikattacker.
Vi steg av planet och där fanns massvis med folk.
Han fick inte luft.
Det var som att allt bubblade upp inombords.
Det var svårt att se, för att du visste inte vad det handlade om.
Men han blev upprörd.
Man tänkte: "Gör inte pappa arg."
Av nån anledning var vi på väg från en restaurang till en annan.
Plötsligt börjar John titta runt, han tittar runt.
Man förstod att något var fel,
Han behövde sätta sig ner, hämta andan och vila.
Jag antar att han inte sa vad det handlade om.
- Det var bara... - Nej.
Nej och killar som jag frågade aldrig.
Jag ville inte veta.
Ingen hade terapeuter.
Kanske nån från fina delen av New York, nån terapeut.
Men inte nån i Toronto.
John hade en bra känsla för andra och för vad de behövde
och han var bra på att gå utanför sig själv.
Kanske en självbevarande grej?
Men är det inte ett mer hälsosamt sätt att vara
än att fastna i sina egna tankar?
Han var fem när hans far dog,
och växte upp med en grupp människor
som aldrig, för en sekund, vill kännas vid det...
Ja, ingen överraskning. Jag hade också haft ångest.
Det finns saker som bara är smärtsamma.
Så är det, man kan inte göra dem mindre smärtsamma.
Det finns inga avslut för vissa saker.
John ringde mig: "Jag ska bli partner
med en av Hollywoods mest ärliga människa, Bruce McNall."
McNall Erkänner bedrägeri
Men så småningom hamnar Bruce McNall i fängelse för bedrägeri.
Bruce har erkänt för att han är skyldig.
Bruce försökte sälja laget,
han var förstörd för att Bruce inte ringde honom,
för Bruce hade alltid sagt: "Jag ringer dig direkt."
Det rörde upp känslor kring: "Detta var min far. Han svek mig."
Smärta. Svår smärta.
John var väldigt känslig.
Han såg mycket.
Han kände mycket.
Han började få lamslående kronisk ångest.
Han kunde ha det hela dagen.
Du gillar inte såna här intervjuer så mycket, obekväm...
Som du kan se är jag inte så bra på dem just nu.
Jag är lite stel.
Vissa dagar var värre.
Han sov inte.
Han led verkligen och behövde ta reda på vad det handlade om
och ville inte gå den medicinska vägen.
Han ville förstå vad som hände med honom.
Kan du ge oss en rundtur i den mörka delen av din personlighet?
Finns det saker hos dig som du inte tycker om? Något?
Vad pinsamt. Ska jag gå vidare?
Ja, gå vidare.
- Okej. - Nästa, tack.
Han gick i terapi.
Han delade med sig till mig
vad han lärt sig om roten till ångesten.
Folk pratar inte om det.
Men så många lider av det.
Folk döljer sin terapi, eller de brukade göra det.
Nu pratar många om det.
Jag kan stolt säga att min far är skälet till att jag har fått behandling.
Jag har kunnat jobba med mig själv
för att han gick i terapi.
Du önskar bara att alla du älskar
kan acceptera sig själva,
och att det mörka molnet...
kan försvinna.
När jag träffade honom,
förälskade jag mig först i hans talang, så klart.
En så ohämmad komik.
Den är så äkta och kommer från hjärtat.
Wagons East startade
han fick in mig i programmet, vilket jag var tacksam över,
vi flög ner till Durango.
Han tog hand om sig då,
han hade en dietist som var med honom
och jag tyckte att det var toppen.
Vet inte varför de filmade så långt borta.
Det var en riktigt svår plats att filma på.
Folk runt omkring bar på maskingevär
för att skydda dig.
John hade flera lager kläder,
och det var varmt.
Sanden... Den går dig på nerverna efter ett tag.
När du väl sitter på hästen vill du inte kliva av.
Det är mycket folk, många tagningar.
Det fungerade dåligt för en komedi.
All komik var lite utdragen.
Tålamodet började tryta
det blev frustrerande.
Jag minns en morgon på väg till inspelningen.
Han sa: "Vänta lite, vänta lite."
"Ja, vad händer?"
Han sa: "Jag har en... Jag har en panikattack."
Jag sa: "Vill du gå tillbaka?"
"Nej, ingen får veta att jag är sjuk.
Jag vill inte försena något.
Ingen ska skärskåda mig."
Vi är långt borta. Han är inte med sin familj.
Och han är rädd.
Vi gjorde en film flera år innan, som jag vet att han anspelade på.
Han behövde intyga sig själv för att genomföra det.
Han visste att folk iakttog honom.
Han ville inte bli skärskådad,
för mot slutet, sa antagligen varje produktion:
"Kommer John att klara hela vägen?"
Det var sent, sista inspelningsdagen.
Man är trött. Man är utmattad, vill åka hem.
Och sen:
"Okej, berätta att det är klart." Och hästarna åker hem.
Klockan var nog 02.30.
Han var ensam i ett stort cowboyhus.
Jag hörde hur de hittade honom.
Att det såg ut som han satt sig upp på sidan av sängen
och öppnat bibeln...
och läste i den medan han gick bort, på sängen.
Men jag minns att jag tänkte...
att han försökte hitta hem.
Jag hade en dröm...
...innan han dog.
Vi var utanför en dörr,
jag var med Jennifer och Christopher.
Och John hade dött i det andra rummet.
Ja, han var på väg.
En av Kanadas med kända underhållare, John Candy, har dött vid 43 års ålder.
Hollywood är i chock.
John Candys plötsliga död...
Vänner och familj...
Grundare av Torontos Second City-trupp
och gick sen vidare som stjärna i SCTV,
och var med i fler än 30 filmer.
Före sin död, gjorde John Candy ett ihållande intryck,
framför allt för människorna här i Durango, Mexiko.
Det rapporteras att under inspelningen
hade skådisen med hjärta av guld
i hemlighet gett ett stort bidrag till ett lokalt sjukhus
som vårdar stadens barn.
- Hur mycket gav han? - Jag vet inte.
Han sa inget om det, men jag vet att han gav en del pengar.
- Ville han hålla det hemligt? - Japp.
När vi är här och tänker tillbaka på John,
är det djupt.
För jag måste tänka tillbaka och återuppleva det.
Jag måste återuppliva min egen fantasi
vad som skedde, vad jag minns och inte.
Stunden när jag hörde att John hade gått bort,
lämnade jag vägen.
Jag körde upp på nåns gräsmatta.
Jag träffade nästan trädgårdstomten och en rosa flamingo.
Jag stängde av motorn
och satt där i chock.
Och sen kom en ström av minnen...
av en vacker man och hans talang och min tid med honom.
Vi skulle ses igen.
Det gjorde mig ledsen.
Tänkte: "Ja, det blir kul. Jag är tonåring nu när vi ses."
Jag såg fram emot den dagen.
Det försvann bara.
Den tiden är suddig.
Det blir blankt, du blir förlamad.
Min mamma sa att det var okej att gråta.
Det är naturligt att bli äldre och uppleva förlust.
Du förstår liv och existens...
och ett barn ska inte behöva gå igenom det.
Det händer för ofta och för många människor.
Jag är bara nån som upplevt det och har levt med det hela mitt liv.
Jag drömde om honom mer än jag nånsin drömt om mina föräldrar när de dog.
Och i en av de första drömmarna med John,
umgicks vi och skrattade, pratade jobb och gjorde sketcher.
Det var avslappat och roligt.
Sen sa jag något i stil med:
"Varför var du tvungen att dö?"
Han sa: "Varför var du tvungen att ta upp det?"
Gud vår Fader, i tillit och förtröstan
framför vi dessa böner och vädjande till dig.
Vi ber att du hör dem genom Jesus, vår frälsare.
Vem är jag att stå här och prata om John Candy?
Jag är en av miljoner av människor
vars liv berördes och berikades av John Candy.
Jag vet att ni alla har en berättelse.
Du bad om en autograf och han stannade upp och frågade om dig.
Du sökte in till Second City och John tittade på dig med ett leende.
Du fick inte jobbet men gick din väg och tänkte,
"Vad vet de? John tycker att jag är rolig."
Du arbetade på ett av flygen
som John tog från Toronto
och aldrig gick tiden snabbare.
Du jobbade hos slaktaren, eller på fiskmarknaden
där John handlade inför sina fester,
och du tog din tid för att få allt perfekt,
men också så han stannade längre.
Han satt sist kvar i en full bar,
för att ingen gick hem innan John Candy gick hem.
En festprisse? Kanske.
Eller så visste han att du behövde kunder.
Jag tillbringade många timmar,
hundratals kvällar och helger med John under tio år.
Var är detaljerna från de dagarna?
När jag tänker på John,
gör jag inte det i detalj.
Jag tänker på John i det stora perspektivet.
Efter begravningen är vi på väg till kyrkogården
jag är i bilen med några andra kistbärare.
Plötsligt...
tittar jag ut genom rutan och säger: "Hörni."
"Var är alla bilar?"
Herregud!
De stängde av vägen för Johns begravningsprocession,
och i varje korsning såg du en polis göra så här.
Du vet att du har lyckats när de stänger motorvägar för dig.
Det har gjorts två gånger förr,
en gång för påven och en gång för presidenten.
Glad thanksgiving.
Okej.
I Raka spåret till Chicago,
i slutet...
Min karaktär är redo att ge upp.
Han ska åka hem.
"Det var kul. Jag lärde känna dig, fantastiskt."
Och jag lämnar honom och jag börjar tänka,
"Detta stämmer inte, att han ska åka tillbaka till sin fru."
"Det stämmer inte."
Jag vänder om och åker tillbaka.
Bjuder hem honom.
John Candy är en man som ser dig i ögonen
och är närvarande med dig
och kommer få dig att känna
att du är den mest fascinerande varelsen på planeten.
Han är en alldaglig man,
och vi älskar när en alldaglig man blir en stjärna,
för det är vi, vi investerade i honom.
Om han inte haft en så sprudlande själ,
hade man inte saknat honom så.
Men han hade en sån närvaro och var så hjärtlig
och att ta ifrån det ifrån oss var en synd, helt enkelt en synd.
Det finns hästar i världen,
men det är ovanligt att hitta en enhörning.
Det är vad jag tror det var,
han var en unik varelse
som karvade in en siluett i din själ.
Du är en rätt rolig kille.
Tackar.
Du med.
Det är fint att säga till nån. "Du är en rolig kille."
Bättre än: "Du är en idiot."
Jag tar hellre "rolig kille".
"Du är ett arsle." "Tack."
"Du är rolig." "Tack så mycket, jag uppskattar det."
Sa ju att det är svårt.
Det är svårt att prata om Candy,
för förutom scenen där han
drog ut på det som en galning,
finns det inget dåligt att säga.
Om det är det värsta som nånsin hänt killen...
Vi kan skriva till det på hans gravsten.
"Förresten så drog han ut på en scen för mycket."
Låt oss inte glömma.
Alla älskade den här mannen...
men Sidney Pollack kämpade med honom.
Kom tillbaka, vet jag.
Orange Whip? Orange Whip? Tre Orange Whips.
En av de allra bästa inom komedi.
Hoppas du inte kysste mig i röven.
Det är allt.
Ja, varför inte?
Gav du mig ett sugmärke,
skickar jag ett brev från min advokat.
Var är körkortet?
Inte där.
Nej, mer pengar, mer pengar.
Vad är detta bredvid dollarsedeln?
Ett körkort.
Är du okej? Jag vet att du var orolig för rättegången.
- Säg till. - Det är bra, Bill.
Lincoln, Chicagos största varuhus
köper in enorma mängder från Amerikas mattfabriker.
Den bästa människan jag nånsin mött är John Candy.
Han var min ängel.
Alltså, han påverkade mitt liv.
Inom kort, kommer John Candy göra
alla de bästa rollerna som Laughton har skapat.
Han är en fantastisk skådespelare.
- Lyssna på mor. - Jag lyssnar.
Vi byter julklappar, sen läser vi sagor.
Byter ni strumpor?
Är det del av er jul?
- Vi byter strumpor. - Va?
Ja, männen gör det.
Männen i familjen byter strumpor med varandra.
Det var nytt för mig.
- Trodde alla gjorde det. - Hur gör man?
Man tar av strumporna och ger dem till näste man.
Din farbror, din kusin, vem som helst.
Är det planerat?
Ja, varje jul.
Det första vi gör på morgonen.
Vill du såra mig?
Varsågod, om du mår bättre då.
Jag är ett lätt mål.
För första gången på länge, tycker jag om mig själv.
Min fru tycker om mig.
Mina kunder tycker om mig. För jag är äkta vara.
Vad du ser är vad du får.
- Vi ses senare. - Okej.
Hej då.
Kofferten?
Ja, kofferten.
Det var det.
Undertexter: Anna Lindqvist
Kreativ ledare Jeni Orimoalade