Downloaded from YTS.LT
DIVADLO VIC THEATRE
Official YIFY movies site: YTS.LT
KUMAIL NANJIANI NOČNÍ MYŠLENKY
Dámy a pánové, přivítejte na pódiu
Kumaila Nanjianiho!
Nazdar!
Jo.
Ahoj!
Jo!
Díky, díky moc.
Děkuji.
Jak se máte, Chicago?
Hned, jak jste začali... Slyším vás výskat a málem jsem se rozbrečel.
Bylo toho na mě trochu moc. Díky.
Jste naprosto úžasní.
Moc to pro mě znamená, že tu dnes večer jste.
Jednu věc si rovnou ujasníme.
Měli byste vědět, že jakožto stand-up komik jsem začínal
tady v Chicagu.
Fakt jo.
Se stand-upem jsem začínal v Chicagu,
pár let jsem to dělal,
pak asi na deset let přestal
a teď se stand-upem začínám znovu.
Je pro mě moc důležité,
abyste pochopili, že nejsem herec,
co se teď rozhodl dělat stand-up.
Radši si myslete, že jsem vynalezl covid, jo?
A ne, že se necháte rozhodit těmi svaly.
Někteří z nich umí být rozhození.
Nebuďte. Fakt ne.
Berte to tak...
Občas to umí někoho vyděsit. Ale nebojte se.
Tyhle svaly vám neublíží.
Jsou jenom na okrasu.
Nikdy nebyly v žádné bitce.
Tohle bylo nejblíž, co jsem se kdy dostal do bitky.
Pár let zpátky jsem žil v Brooklynu.
Večer jsem kroužil kolem v ženině autě a snažil se zaparkovat.
Konečně jsem našel místo.
Zastavil jsem, vedle zastavil další chlap,
začali jsme se hádat.
A já říkám: „Vyser si oko.“
On vystoupil z auta,
šel směrem ke mně a povídá: „Co jsi to říkal?“
A já na to: „Že se omlouvám!“
Blíž k bitce jsem se nikdy nedostal.
Nikdy jsem se nepopral, protože se umím fakt dobře omlouvat.
Je to super, být zpátky v Chicagu. Hodně se toho změnilo.
Marihuana je tu teď legální.
Začnu něčím dost kontroverzním.
Myslím, že legalizovat marihuanu byla chyba.
Klid, počkejte si.
Ještě nekončíme. Hned se k tomu dostanu.
Mimochodem, pamatujete si někdo, jaké to bylo?
Kupovat marihuanu, než byla legální?
Museli jste se stavovat u někoho doma.
V podstatě jste s ním museli být rádoby kámoši.
Mrknout s ním na kousek Matrixu.
Pohladit jeho leguána. Bylo to něco kurevsky strašlivýho.
A co se muselo stát pak, když jste tu trávu koupili?
Vykouřit ji.
Jo, dát si s ním jointa!
Cože? Ne?
Ty toho máš tolik, já hrozně málo.
Proč ti teď musím trochu vracet zadarmo?
Jinde se to nedělá. Třeba v restauraci, když dojde číšník,
tak mu nenabídnete, ať si kousne z vašeho burgeru.
Vysvětlím vám, jak to myslím.
Myslím, že marihuana by měla být dekriminalizována.
- Lidi by neměli muset... Jo. - Jo.
Neměli by končit v base za držení.
A ti, co za držení marihuany už sedí, by měli být propuštěni.
Přijde mi to úplně šílený.
Jenom si nemyslím, že by to mělo být 100% legální.
Myslím, že bych měl trochu porušit zákon,
jestli se mám cítit tak, jak se cítím zkouřenej.
Dám vám příklad.
Před pár týdny jsme se ženou byli v severní Kalifornii.
Šli jsme na rande do pěkné restaurace
a já si dal gumídka.
A mimochodem, teď, když je tráva legální,
jsou gumídci mnohem lepší, protože na sáčku mají napsaný číslo,
podle kterýho víte, jak moc vás to může sundat.
Kdysi to bylo vždycky záhadné dobrodružství.
Někteří se akorát snažili vytahovat.
Tenkrát, když jsem tu bydlel, jsem znal jednu stařenku,
co po hospodách prodávala muffiny s trávou.
A já si od ní jednou jeden koupil.
Snědl jsem ho a ona na to: „Tys to snědl celé?“
„Musíš hned jít domů.“
A pak jsem tři dny ležel vzhůru na posteli
a přemítal nad každým e-mailem, co jsem za posledních pět let odeslal.
Teď je to mnohem lepší.
Byli jsme na rande, lupl jsem si gumídka, frčel mega vysoko,
ale kvůli tomu číslu na sáčku jsem si připadal v bezpečí.
Tak jsme došli a sedli jsme si ven.
Byly tam nádherné hory a svítilo mi do očí,
tak jsem jenom zíral před sebe a...
Povídám, že vy jste vysoko, já si frčím vysoko.
Stejné slovo, jinej význam.
Pak došel číšník a povídá: „Pane, vidím, že vám svítí do očí.“
A já na to: „Jo, nekecej.“
A on na to: „Pane, právě teď vám svítí slunce do očí,
ale jakmile začne zapadat, uvidíte ten nejkrásnější
západ slunce v celé Kalifornii.“
Podíval jsem se na toho muže, pořád nafrčenej jako prase,
a říkám: „Jo, ale bude zapadat za těmi horami...
Nebo spíš před nimi?“
Mělo by to být trochu nelegální.
Měl bych trochu porušit zákon, když mám
zapomenout, jak funguje slunko.
A fakt povídám: „Ještě jsem tady u vás nikdy nebyl, takže...
Nevím, jak to tady u vás chodí.
Nevím, jestli zapadáte slunce za hory,
nebo spíš před ně.
Ale jestli spíš před ně, tak bych si rád přesedl jinam.“
Poslední dobou chodím na koncerty. Rád chodím na koncerty.
Miluju živou hudbu. Je to jedna z mých oblíbených věcí.
Je to jako kouzlo, já bych to nedokázal.
Jo, rád chodím na koncerty.
Ale řeknu vám, co nesnáším, a to se děje na každém koncertě.
Nesnáším přídavky.
Celou tu hovadinu kolem nesnáším.
Nedělej, že končíš.
Zůstaň tady a zahraj všechny songy za sebou.
Je pozdě, ráno mám práci.
Zůstaň tady a zahraj všechny songy za sebou.
Jak křehký máš ego, když ti musíme tleskat navíc,
abys dohrál show, za kterou jsme ti už zaplatili?
Tleskáme ti už celej večer.
Co vám to prázdno v duši zaplácne, muzikanti?
Nenuťte nás se té šarády účastnit.
Jakože: „Tak jo, show skončila.“
Mizíme, ale tři největší hity jsme nezahráli.
„Ne!
Nemůžu uvěřit, že Eagles odešli, aniž by zahráli ‚Hotel California‘.
A ‚Desperado‘!
A ‚Hotel California‘.“
Neznám jejich hudbu.
Nedávno jsem byl na koncertě. To mě fakt nakrklo!
Když dělali, že před přídavkem odcházejí,
kytarista tam nechal telefon.
Vezmi si ho s sebou!
Aspoň předstírej, že odcházíš nadobro.
Když už musíš, tak se do toho pořádně obuj.
Zhasni, rozval dveře, trvej na tom, že je po všem.
A jak začnou lidi odcházet, vylez ven a odehraj tři další songy.
Jenom ať ty Ubery zase zrušej.
Chicago, jste fakt úžasní.
Můžu vám říct o něčem,
o čem se mi fakt těžko mluví?
Nevadí nám to? Mám vaše svolení?
Jo? Dobře, super.
Mám kočku, jmenuje se Bagel.
Říkám jí „posypka na bagel“, protože bych se bez ní sesypal.
Já vím.
Říkám vám to proto, abych...
Abych ukázal, jak nechutná je moje láska k ní.
Mám ji hrozně moc rád. Je pro mě moc důležitá.
Až mě děsí, jak moc ji mám rád. Z celého srdce.
Někdy ji pusinkuju tak moc,
že si strkám celou její hlavičku do pusy.
Chtěl bych ji láskou sežrat, ale pořád ji mít vedle sebe.
Trump měl s imigranty pravdu.
Chtěl bych ji sežrat a pak ji sám porodit,
protože to je pravá láska.
Mám pro ni hromadu přezdívek. Bagel, Bagelína, Bagelínečka.
A nedávno, z ničeho nic, „krásná křesťanská holčička“.
Netuším, kde se to vzalo.
Ani jsem si to neuvědomoval, ale nachytala mě žena.
A ptá se: „Ty říkáš naší kočce krásná křesťanská holčičko“?
Nedává to smysl, protože nejsem křesťan.
A ona není křesťanka.
Ale věří, že po smrti něco je.
Je „spirituální“.
Zatracený hollywoodský kočky. Taková póza.
Bagel teď bylo 16 let.
Hele, to jsem nepotřeboval.
Ta reakce se mi nelíbí.
Chápu, jak funguje čas, jasný?
S lidma byste to neudělali. „Babičce zrovna bylo 90.“
Jo, já vím, 16 let je na kočku hodně.
Vůbec mi ten věk nedošel. Pamatuju si, když jí bylo osm,
když bylo malinké Bagelínečce osm.
Byli jsme u veterinářky a ta říká:
„Víte, u seniorních koček...“
A já na to: „Co prosím? Jakej senior?
Je to miminko. Podívejte se na ni.
Je to moje miminko!
Napište si do té stupidní karty, že je miminko.
Mám dotaz. Jste pitomá?“
Vytáhl jsem laserové ukazovátko. „Je tohle chování dospělého?“
„Napište si, že je miminko.“
Ten věk mi vůbec nedošel, protože kočky nemají žádné milníky,
co by vám ukázaly, jak ten čas utíká.
Nechodí do školy, nenaučí se řídit a nechystají svatbu.
Ne. Když ke mně přišla, Bagel byla takhle malinká.
O pár měsíců později byla takhle velká.
A od té doby vypadá pořád stejně.
A nenaučila se absolutně nic nového.
Takže mi její věk vůbec nedošel.
Loni jsem čtyři měsíce pracoval v Londýně
a vzal jsem Bagel s sebou, protože bez ní nemůžu žít.
A Bagelínečka začala mít zdravotní problémy. Bohužel.
Tak jsem s ní musel několikrát k veterináři.
Museli jsme udělat hromadu testů. Musela tam zůstat přes noc na pozorování.
Bylo to hrozné. Jo.
Pak jsme měli poslední konzultaci s veterinářem,
když zjistili, co s Bagel je,
šli jsme dovnitř a byl tam jeden britskej veterinář
a měl takový pochmurný výraz.
A říká mi: „Vaše kočka má zvětšené srdce.“
A já na to: „Jo, já vím, že má velké srdce.
Když je mi smutno, vycítí to,
máme takové psychické spojení. A dá mi hlavičku sem
a začne příst a mně je hnedka líp.“
A on říká: „Ne, u koček je velké srdce špatná věc.“
A já na to: „Když myslíte.
A jaká velikost srdce je jako dobrá?“
A on říká: „Ta normální.“
Věděl jsem, že ta konzultace moc nedopadla,
protože doma jsem jako první věc začal googlit:
„Jsou veterináři skuteční doktoři?“
A jsou.
Musí na to mít vystudovanou školu a tak.
A lidští doktoři se starají jenom o lidská těla,
kdežto veterináři se musejí postarat o všechna ostatní těla na zemi!
Mohli byste jim donést leguána nebo páva
a oni by řekli: „No, tak se podíváme, co se v tom děje.“
„Doufám, že to má srdce, jinak nevím, kde začít.“
No nic, zpátky k té konzultaci.
Chlap nám teda říká, o co jde, a není to nic dobrého.
Nevím, co jsem udělal s obličejem,
ale ten Brit se začal hrozně ošívat
a couvat dál ode mě
a něco hledal, ale nemohl to najít.
A nakonec našel...
Víte, jak se u doktora občas sedí na takovým recyklovaným papíru?
Takovej ten tenoučkej a šustivej papír?
V podstatě je skrz něj vidět.
Ze stejného materiálu se dělají jednorázová sedátka na záchody do letadel.
Utrhl rožek a podal mi ho.
A já si říkám: „Proč mi to dává?
Aha, myslí, že se rozbrečím.“
A já mu říkám: „Nebudu...“ A než jsem to dořekl, vyhrkly slzy,
proudy po tváři.
A snažím se je tou věcí osušit.
Ale vůbec to neabsorbuje.
V podstatě jenom stěhuju slzy po obličeji.
Mám slzy na čele, což je nový pocit.
A jak mě ten Brit viděl brečet, začal z toho být celý rozpačitý,
protože je to Brit a emoce nejsou...
Konec věty.
Pak nám podal pět pilulek s tím,
že je mám denně dávat kočce.
A já na to: „Jak bych to podle vás měl udělat?
Víte, jak jsou kočky známé hlavně tím,
že především ve všem spolupracují.“
A on na to: „Dejte jí to do jídla, ona to sní.“
Což samozřejmě nefunguje!
Představte si, že sedíte v restauraci
a ve špagetách máte tak pět brufenů.
Řekli byste: „Tady na to serem.
Odcházíme. Už mě nebolí záda.“
Zkoušel tady někdy někdo dávat léky kočce?
Nejde to, že?
Pokud máte zbytečně snadný život, zkuste dát léky kočce.
V příštím Saw by jedna z her mělo být to,
aby dali léky kočce.
Všichni by umřeli.
Až na tu kočku. Ta pořád žije.
Takže prášky v jídle fungovat nebudou.
Tak nám dali... Lidi, co někdy dávali kočkám léky, to určitě znají...
Taková plastová stříkačka, jo.
Ale místo jehly je na konci díra,
do které dáte tabletku.
Máte jí otevřít tlamičku a střelit tu tabletu
dozadu do toho miniaturního hrdla.
Což je ovšem problém.
Nemůžu jí otevřít tlamu.
Nechápu to.
Jsem mnohem větší než ona.
Netuším, jakým programem ty čelistní svaly trénuje.
Nevím, jestli dělá Tae Bo
nebo něco ze současnosti.
Dělá P90X.
Dělá PmňauX.
Dělá Mňau Bo. Vidíte to, jako kočička?
Moje terapeutka říká, že když je pro mě něco náročné, sahám po slovních hříčkách.
A já myslím, že zapředla k pravdě.
No nic.
Po konci představení se půjdu vycpat.
To taky nešlo. A jsme v Londýně.
Mají tam francouzský produkt. Tmel na tabletky.
V podstatě takovej sliz, kterým obalíte tabletku,
schováte ji dovnitř, aby nebyla cítit,
a celé to mají sníst.
Kdo nevíte, tak ten tmel vypadá trochu jako plastelína,
ale smrdí jako žumpa pod Buffalo Wild Wings.
A Bagel si to zamilovala!
Mohla se toho užrat!
A ten konkrétní produkt, co jí chutná...
My byli jsme v Londýně, ale byl z Francie.
A název toho jejího oblíbeného produktu
byl SnadnoTableta Dávat Kočka.
Prostě napsali něco do Google překladače a řekli si:
„Jo, to je ono.
Není potřeba nic přepisovat.
AI opět zasahuje.“
SnadnoTableta Dávat Kočka.
SnadnoTableta, Dávat Kočka.
SnadnoTableta, jedno slovo. To není slovo.
SnadnoTableta Dávat Kočka.
Ta kočka nic nedává, naopak něco dostává.
Mám pár poznámek.
Ale Bagel to zbožňuje, takže když jsme pak letěli domů do Los Angeles,
nabalili jsme plné kufry SnadnoTablety Dávat Kočka.
Dáváme jí to doma a ona: „Ne, to bylo moje Evropské jídlo.
To mi domů nesmí. Držím dietu.“
Tak jsme ji vzali k veterináři v Los Angeles
a ten nám dal mastičku,
co se jí má vtírat do ucha a funguje naprosto identicky.
„Proč jste to neřekli rovnou? To jste to zrovna vynalezli?
Řekněte o tom evropským veterinářům.“
Dám vám jednu radu.
Pokud máte dávat léky kočce,
řekněte si rovnou o tu mast, co se dá vtírat do ucha.
Ale než to uděláte, vyzkoušejte SnadnoTableta Dávat Kočka.
Po představení prodávám po krabicích.
Mám noční myšlenky.
Máte taky noční myšlenky? Jo. Víte, o čem mluvím?
Když ležíte v noci v posteli, nemůžete spát a váš mozek na to:
„Tady je nová věc, o kterou se strachovat.
To tě ještě nenapadlo? To proto, že seš tak trochu debil.
A všichni tvoji kamarádi to vědí.“
Noční myšlenky jsou jako denní myšlenky, akorát že vás nenávidí.
Dokud je venku světlo, jsem sebejistý jako nikdo, ale v noci,
v noci nadchází hodinka pochyb.
Každou noc si na to musím vyhradit hodinu.
Každou noc mezi třetí a pátou,
každou noc je jedna hodina,
kdy ty dobré části mého mozku spí
a ty špatné vyrážejí ven na flám.
Přečtu vám své nejnovější noční myšlenky.
Všechno to jsou skutečné, doslovné myšlenky,
které mi v noci nedaly spát.
„Noční myšlenky.“
„Ten e-mail, co jsem dnes odeslal.
Napsal jsem: ‚Jsem rád, že jste se ozvali.‘
Měl jsem napsat: ‚Jsem moc rád?‘
Měl bych jim poslat další e-mail a vyjasnit to.
Přijde jim ve 4:17, tak budou vědět, že mi na tom opravdu záleží.“
„Víš, jak k nám každý večer chodil ten mýval
a pak jednoho dne přestal?
Nevím, jestli jsem ho něčím nenaštval.“
„Je Pták Buk kuře?“
Tahle mi v noci fakt nedá spát.
Tahle mi fakt dělá ze života maglajz.
Tahle mi v noci fakt nedá spát.
„Běloši...“
Pokračuje to!
Víte co? Máte naprostou pravdu. Prostě tak.
Jenom: „Běloši. Tečka.“
Samotný fakt, že jste.
Kdo by pak vůbec mohl spát, že?
Jsem rád, že je vás tu dneska tolik.
Zkuste si mě vyslechnout, jo? Tohle mi fakt nedá spát.
Takhle nějak: „Běloši mají
úplně všechny barvy vlasů a očí, které vůbec přirozeně existují,
ale všechny ostatní rasy mají furt dokola ty samé.“
„Běloši mají zrzavé vlasy, blond vlasy,
kaštanové vlasy a zelené oči, modré oči,
a hnědé oči,
ale všechny ostatní rasy mají černé vlasy a černé oči.“
Kompletně všechny!
Všechny ostatní rasy?
Asiati, černoši,
Asiati mého typu.
Hispánci.
My máme jenom černé vlasy a černé oči.
O co tady kurva jde?
Nemůžu na to přijít.
Nejlepší, co mě napadá,
je to, že vás Bůh miluje víc.
Ale vím, že to nemůže být pravda. Vidí, jací jste.
Máme jenom černé vlasy a černé oči.
A ani ty nejsou jenom naše.
Běloši můžou mít i černé vlasy a černé oči.
I tohle jste zkolonizovali!
Kdykoli vidím černovlasého bělocha s černýma očima,
říkám: „Tohle je můj turf!“
„Pro znamená zkratka CVS?“
Jo, mám nějaké úzkosti.
Přemýšlel jsem nad tím a myslím, že máme úzkosti,
protože pudy sebezáchovy našich těl
jsou naprosto zastaralé.
Naše pudy sebezáchovy,
ty instinkty pro přežití, jsou uteč, nebo bojuj, že?
Protože kdysi, když jste viděli leoparda,
vaše tělo se připravilo na intenzivní fyzickou aktivitu,
abyste mohli zdrhat nebo s ním bojovat.
A teď už takové problémy
většinou nemáme,
ale naše těla nabízí stejná řešení.
Uteč, nebo bojuj, nic jiného.
Takže já si tak ležím v posteli,
nemůžu usnout a řeším,
že jak jsem dneska na večírku
Gretě řekl, že všechna děcka jsou stupidní,
tak snad z toho nepochopila, že myslím její děcka.
A můj mozek na to: „Útočí na tebe lev!
Zrychlil jsem ti srdeční tep a dýcháš teď extrémně mělce.
Fofrem hledej strom, na kterej vylézt. Makej, makej!“
A já ležím v posteli a třepu se,
jestli nemám otevřít Instáč
a olajkovat jí fotky s jejím děckem.
A moje tělo: „Teď se díky mně začínáš potit, aby ses nepřehřál.“
„Já chci prostě jenom usnout!“
A ono na to: „Ty spíš? Žádné strachy.
Všechnu energii teď vynaložíme
na to, abys celou noc skřípal zuby.
Pomůže ti to?
Je návštěva povýšeného, odsuzujícího zubaře
tím řešením, které hledáš?“
Mezi problémy, které máme, a řešeními,
která nám naše těla nabízejí, je obrovská propast.
Třeba víte, že další den začínáte v nové práci.
Doufáte, že se kolegům budete líbit.
Že jim nedojde, že jste v podstatě na hovno.
A tělo na to: „Jasan, postarám se o to. Teď se týden nevykadíš.“
To nepomůže.
Moje žena a já, my...
Bydlíme v Los Angeles, máme dům v Los Angeles.
A ten dům má bazén.
Kdybych to nepotřeboval kvůli té historce, vůbec bych se o tom nezmiňoval.
Snažím se být mužem lidu, Chicago.
Nevím, co na to říct. Je to těžký, život není fér.
Mám bazén.
Takový skromný.
Je obrovskej! Jenom si moc nevěří.
Něco jsme dělali na baráku
a zatímco se tam pracovalo,
se ženou jsme přespávali u známých.
A jeden den jsme se stavili na barák podívat
a u bazénu
byly prázdné pytlíky od chipsů
a prázdné kalhoty.
A moje žena začala trošku vyšilovat.
„Co se tady dělo? Zjisti to.
Nevím, co dělat. Co budeme dělat?
Měli bychom nainstalovat kamery.“
A já: „Dobře, uděláme to, miláčku. Nainstalujeme kamery.“
Tak jsme pořídili kamery.
Pár dní na to jsme pořád u těch známých
a najednou mi cinkne upozornění na telefonu.
Tak to otevřu.
A vidím živý záznam z kamer, co teď máme u baráku,
a v reálném čase koukám,
jak mladej chlap a mladá ženská, jako mladý pár,
přelézají náš plot
a vykračují si dozadu na zahradu. A já na to koukám.
Neměli ani tu slušnost,
aby se tam plížili jako zloději, no chápete?
Chovají se naprosto nonšalantně.
Šalanství totálně v nedohlednu.
Dojdou mi na zahradu a otevřou si piknikovej košík.
Přinesli si piknikovej košík!
A vytahujou chleba, sýr, nůž na chleba.
Přinesli si nůž na chleba!
Ani nejsou v mém bazénu. Jenom mi ten bazén škádlí.
Taková předehra pro můj bazén.
Sedí tam, tlačí chleba a sýr,
smějí se. Smějí se.
A já na to koukám
a Emily na to kouká.
A já: „Čemu se jako smějou? Jak jim jde drobná kriminalita?“
A Emily: „Hele, ta kamera má vlastně mikrofon.“
Že? Tak říkám, že super, jdeme na to.
Tak zapneme ten mikrofon
a v reálném čase posloucháme jejich rozhovor.
A baví se jak na třetím rande.
Chápete?
Ona: „Rodiče se rozvedli, když jsem byla malá.“
A on: „Moji taky. Pojďme mít poprvé sex.“
Prostě tahleta atmosféra.
No nic, já na to koukám, Emily na to kouká.
A Emily povídá: „Měli bychom tam hned zajet.“
A já na to: „Nechci tam jet, zlato. Mají nůž.“
A Emily říká: „Můžeme si taky vzít nůž.“
„Dneska se nechci rvát na nože, lásko.
Co kdybych prohrál?
A co kdybych ten souboj na nože vyhrál, Emily?
To je mám prostě zavraždit?
To chceš, lásko?“
„Plavala jste mi v bazénu!“ Pích, pích, pích!
„Miláčku, dle tvých instrukcí jsem zabil piknikátory na našem pozemku.
Zde jsou jejich mrtvoly.
Máme k tomu novému kamerovému systému návod?
Bude potřeba smazat kousek záznamu.“
Působí to dost úkladně, došel jsem tam s kudlou.
Tak jsme to zavrhli.
A dál se bavíme o tom, jenom se tak bavíme,
jestli zavolat policajty.
A opravdu to probíráme, jako skutečná konverzace,
kdy já říkám, že samozřejmě nechci, aby nám plavali v bazénu,
ale taky je za to nechceme nechat zatknout.
„Technicky vzato je to vloupání.
Ale však víš, Emily, že jak jsi jednou v systému, o práci už nezavadíš.
Z toho už se člověk oklepe jenom těžko.“
Fakt jsme debatovali.
Jako: „Podívej, trestní právo v této zemi
se nezajímá o možnost nápravy.
Systém trestního práva v Americe vytváří kariérní zločince.
Viděl jsem o tom dokument.“
A pak jsem si všiml, že zatímco jsme mluvili,
oni si přestali povídat
a zírají z telefonu na nás.
Protože když zapnete mikrofon, slyší se zároveň obě strany.
Slyšeli celý náš rozhovor.
Slyšeli nás říkat: „Můžeme si taky vzít nůž.“
Zíráme na ně, oni zírají na nás.
Jak dva mývalové z popelnice.
Jasně zelené, lesklé oči, noční vidění.
A po nejdelším tichu v mém životě... Přísahám, že je to pravda!
Po nejdelším tichu v mém životě moje žena říká:
„Policie byla zavolána.“
„Emily, ty děláš robotický hlas?“
A ona: „Zní to víc oficiálně.“
Tohle slyšeli taky.
„Policie byla zavolána.“
Říká to pořád dokola.
Zasekla se a neví, jak se z toho dostat ven.
Hledá pomoc u mě a já si říkám,
že ji v tom nemůžu nechat, tak jsem zpanikařil a jedu:
„Ano, pravda. Policie je na cestě.
Právě nastoupili do policejního vozu.
Já jsem policejní robot.
Je to nový program, který se testuje v okrsku Los Angeles.
Na ulici La Cienega zahněte doleva.“
A oni odešli.
Protože slyšeli dva kyborgy,
jak se dohadují o vězeňských reformách,
a místo toho se rozhodli mít poprvé sex.
A jak odcházeli, vrátil jsem se k mikrofonu a říkám:
„Cestou k východu si vyzvedněte svoji krabici se SnadnoTableta Dávat Kočka.“
Jsem imigrant.
Jo. Jsou tu nějací další imigranti?
Kdokoli? Ano?
- Odkud jste? - Z Indie.
Z Indie?
Viděl jsem myslím i další ruce.
Já jsem z Pákistánu.
Dřív se tomu říkalo Indie.
Jak dlouho tu jste?
- Čtyřicet osm let. - Čtyřicet osm let!
Někdo jiný? Kdokoli?
- Ano, zdravím. Odkud jste? - Původně SSSR.
Původně SSSR.
Jak se to tam jmenuje dneska?
Řekla jste mi, odkud nejste.
- Odkud? - Z Ruska.
Rusko. Máte... Proč jste prostě neřekla „Z Ruska“?
Co? Píše se teď o něm snad někde?
Co se stalo s Ruskem?
Mám pocit, že dřív jsme o nich hodně slýchali,
ale teď je nějakou dobu ticho.
- Jak dlouho tu jste? - Čtyřicet devět let.
Čtyřicet devět let.
- Kolik vám bylo, když jste sem přišla? - Sedm.
Sedm. Jsou tu nějací skuteční imigranti?
Jenom si nedělám legraci.
Ještě někdo? Nějací další imigranti?
Ne, nemůžete ukazovat na někoho jiného.
Nemůžete ukazovat, že tady ten je imigrant.
Ještě aspoň čtyři roky ne.
My to myslím víme,
ale lidi, co se narodí tady, mají pocit, že jsou hranice rozvalené,
že se sem dá nakráčet.
Ale my, co jsme se sem přistěhovali, my víme, že to tak není.
Přistěhovat se do Ameriky není snadné.
Trvalo mi 14 let, než jsem dostal zelenou kartu,
stálo mě to přes 10 000 dolarů. Poplatky za právníka, za podání.
A tohle lidi nevědí.
Celej proces vykrystalizuje do jednoho rozhovoru.
A ten den v té místnosti sedí jeden člověk.
A ten den je to zcela na něm.
Může říct ano a vy můžete zůstat,
nebo řekne ne a vy mažete na loď do Pákistánu.
Tedy pokud jste z Pákistánu. Není to pravidlo.
„Ale já jsem z Kanady.“
„Naser si! Jedeš do Pákistánu.“
„Ale ne, v sázce je moc!“
Takže jdu dovnitř a tam sedí za stolem jedna žena.
A nechápu, že jí tohle dovolili.
Je to naprostá pravda.
Za stolem má na zdi pověšený velikánský kalendář s Ježíšem.
Každý měsíc je tam Ježíš.
Jako jak Ježíš dělá různé aktivity, chápeme?
Tady Ježíš rybaří.
Tady smečuje LeBronovi před nosem.
V mém měsíci Ježíš kormidloval loď do Pákistánu.
Tak jsem si sedl a měli jsme začít
a já jsem měl nahnáno, protože to tak chtěla.
Brýle měla až tady dole, nakláněla se,
zpochybňovala, co jsem říkal,
snažila se mě přistihnout při lži.
A pak, asi v polovině, abych viděl, co se stane,
povídám: „Už se nepovažuju za muslima.“
A ona okamžitě přepne.
A je mnohem milejší.
Fakt z ní viditelně opadlo napětí, jakože: „Díkybohu.“
Sundá brýle, opře se.
A nově se směje mým vtípkům.
A pak se mě zeptala:
„Co říkají vaši rodiče na to,
že budete ze svých dětí vychovávat křesťany?“
O tom jsem ale ani nepípnul.
Naznala, že když nemám rád vanilkovou,
musí mi chutnat čokoládová.
Tak jsem se na ni podíval a říkám: „Madam, nebudou šťastní,
ale já Ježíše prostě miluju.
Odkud máte ten kalendář?“
Schváleno.
Mám velkou radost, že jsem zpátky v tomhle nádherném divadle.
Je to tady moc krásné.
Tady jsem začínal se stand-upem. Tady jsem potkal svou krásnou ženu.
Panebože!
Jsem moc rád, že jsem zpátky.
Naposledy jsem zde vystupoval v roce 20...
Dělal jsem předskokana pro Zacha Galifianakise
a vzpomínám si, že jsem si tenkrát říkal,
že jednou budu hlavní program já.
A dnes tady natáčíme můj celovečerák.
Jo.
Díky, že jste přišli.
Byli jste úžasní. Je opravdu báječné se vrátit.
Můžu vám říct o další věci,
která je pro mě emocionálně náročná?
Nevadí nám to? Ne?
Dobře, díky moc.
Tohle je pro mě emocionálně náročné. Těžko se mi o tom mluví.
A je to pravda.
Pár měsíců zpátky jsem byl ve francouzském podcastu.
A v tom podcastu jsem se zmínil, že jsem hrál v jednom filmu,
který dostal opravdu mizerné recenze. A mně to tak ublížilo,
že jsem začal chodit na terapie.
A z nějakého důvodu si ten kraťoučký úsek vybraly
snad všechny tiskové agentury v Americe.
Opravdu. Jako Chicago Tribune,
SunTimes, New York Times, Rolling Stone.
Všichni o tom psali se stejným titulkem.
Můžete si to najít. Titulek zněl:
„Kumail Nanjiani skončil kvůli špatným recenzím na terapiích.“
Ne, neskončil jsem tam kvůli nim.
Skončit se dá třeba ve vězení.
Nikdo mě neodsoudil k terapii.
Žádnej soudce neřekl: „Takže 47 % na Rotten Tomatoes?
Potřebujete odbornou pomoc.
Tomu říkáte třetí dějství?
Příliš mnoho postav.“
Není úplně fajn, že tolik lidí ví,
o jakém filmu tady mluvím.
Není to fajn.
Neskončil jsem na terapii. Rozhodl jsem se tam chodit,
protože jsem si uvědomil, že moje sebevědomí úzce souvisí s tím,
co si lidé myslí o mé práci.
Pokud produkuju dobré věci, jsem dobrým člověkem.
Ale jak vyprodukuju něco špatného, jsem špatný i já.
A uvědomil jsem si, že takhle to dál nejde.
Moje sebehodnota musí vycházet z mého nitra
a nebýt založená na názorech ostatních lidí.
Proto jsem začal chodit.
Amerika zareagovala jinak.
Následovaly dva týdny, kdy mi na sociálních sítích všichni
nadávali do uplakánka.
Ne, ne, ne, na jejich obranu, mají naprostou pravdu.
Jsem hroznej uplakánek. Všechno se mě hrozně hluboce dotýká,
a proto chodím na terapie,
aby mi to kurva přestalo ničit život.
A za ty dva týdny se na sockách objevily tisíce reakcí.
Od lidí, které nakrklo, že jsem zmínil terapie.
Celkově to byly tisíce odpovědí,
ale reálně to bylo tisíckrát těch samých pět reakcí.
Všichni na sockách si myslí, jak nejsou originální,
ale jenom opakují to,
co už řekly tisíce lidí před nimi.
Takže jsme měli pět různých reakcí,
ale tisíckrát. Pět různých reakcí,
které si teď spolu projdeme...
a probereme je, ano?
Reakce číslo jedna.
„Tvůj velkej hollywoodskej film se nepovedl? A to nám tě má být líto?“
Ne, nepotřebuju, aby mě někdo litoval, ne!
Ale já sám sebe litovat můžu.
Tohle je můj život. Jsem tady uvnitř.
Tvrdě jsem pracoval na něčem, co jsem myslel, že se povede.
A když to vyšlo, všichni řekli: „Ne, je to na hovno!
A taky seš blbec.
A rozhodli jsme se, že budeš první, komu se budeme smát za to,
že se dostal do formy.“
Cože? Jak to se sakra stalo?
Tohle se za celou historii nikomu jinému ještě nestalo.
Proč zrovna já?
„Má pekáč buchet? To je debil.“
Cože?
Kdo změnil pravidla?
Proč mě nikdo nevaroval?
Víte, jak to bylo těžké?
K dortu jsem se nepřiblížil už roky!
A teď vím, že všichni čekáte, až se vrátím k tomu, jaký jsem býval.
Měli byste hroznou radost, kdybych byl zase takovej.
Takže teď jsem tady uvězněnej,
protože vám odmítám udělat tu radost.
Už nepotřebuju být nabušenej,
ale dál jsem, protože nasrat!
Kliky budu dělat i na smrtelné posteli, protože nasrat!
Když vidím dort a začnu ho jíst,
představím si, jakou by vám to udělalo radost,
a to mi dá sílu ho nesníst.
Reakce číslo dva.
„Zaplatili ti za film, co se nepovedl? Ty chudáčku jeden.“
To je pravda. Dostal jsem zaplaceno.
Ale to neznamená, že nejsem smutný, že to nedopadlo dobře.
Jenom proto, že je můj život skvělej,
jakože opravdu je, mám skvělej život
a jsem za něj velmi, velmi vděčný.
Nemůžu uvěřit, že se můžu živit tím,
že tady s vámi mluvím.
Opravdu si toho moc vážím.
Chápu, že mám velikánské štěstí.
A moc si toho vážím.
Ale to neznamená, že se mi nic zlého neděje.
Zažívám zklamání. Mám z věcí strach.
Moje koťátko onemocnělo.
Občas se mi břišáky zaseknou v opasku.
Nemůžete vědět, jaké to je, vy s tou vrstvou izolace.
Lidi se mi bez dovolení koupou v bazénu.
Jenom zkouším, kam až můžu.
Rakce číslo tři.
„Já musel(a) na terapii kvůli tomu tvému filmu.“
Super. Moc chytré.
Dej si za odměnu něco na zub.
Já to žrát nebudu, protože nasrat!
„Musel(a) jsem po tom filmu na terapii.“
Pak jste jenom hledali důvod, proč začít chodit,
takže nemáte zač.
Může mi poděkovat celá vaše rodina.
Reakce číslo čtyři.
„Rok na tom filmu tvrdě dřel
a pak to nevyšlo. Jasně, že mu jeblo.“
To bych rád probral.
Zaprvé, duševní nemoc je skutečná nemoc
a neměli byste nikoho degradovat tím, že mu budete nadávat do magorů.
To se nedělá.
Ale taky nemusíte mít duševní poruchu, abyste mohli chodit na terapie.
A to, že na terapie chodíte, neznamená, že duševní poruchu máte.
Jo.
Mám štěstí, že duševní poruchu nemám,
ale terapie mi stejně pomáhají,
protože mám v hlavě bordel,
se kterým si nevím rady. Nevím, co je co.
Nevím, co je směs a co se recykluje
a co patří do kompostu.
A každou noc ty podělaný noční myšlenky.
Potřeboval jsem, aby to někdo protřídil
a pomohl mi to oštítkovat.
To mi pomohlo.
Tohle je třeba naprostá pravda.
Dlouho jsem si myslel, že nemám žádné negativní pocity.
To je pravda. Nemyslel jsem si, že mám negativní pocity.
Myslel jsem, že jsem pořád šťastný
a jenom se občas zničehonic strašlivě rozčílím.
Ukázalo se, že mám negativní pocity.
Jen jsem to nevěděl.
A vzal jsem ten surový pocit a namířil ho na špatnou věc.
Protože co se pocitů týče, nevěděl jsem, co cítím,
a nevěděl jsem, vůči čemu to cítím.
Dám vám příklad.
Před pár lety měl táta autonehodu.
Nebyl zraněný. Byl naprosto v pořádku.
Pořád je v naprostém pořádku.
Nicméně to byla velmi děsivá autonehoda.
Jeho auto se dvakrát převrátilo
a hned poté, co vylezl ven dírou, kde dřív bývalo čelní sklo,
mi zavolal, to byla úplně první věc, co udělal.
Protože si potřeboval promluvit s někým, kdo by ho uklidnil.
Bylo mi jasné, že je v pořádku, ale panikařil.
Tak říkám: „Tati, nic se neděje. Jenom panikaříš,
ale to je pochopitelné, vzhledem k tomu, co se teď stalo.
Jasně, auto je na odpis, ale na tom nezáleží.
Důležité je, že jsi v pořádku, tak tam jen počkej, zhluboka dýchej
a oni přijedou a postarají se o tebe. Bude to dobré, slibuju.
Mám tě moc rád, tati.“
Pak jsem zavěsil a pochválil se, jak se mi to krásně povedlo.
„Kdo je tady teď otec?“
A o hoďku pozdějc: „Kde mám tu košili s želvami Ninja?
Nemůžu najít košili s želvami Ninja. Perfektně mi sedí
a je na ní můj oblíbený želvák.
Táta mi málem umřel při autonehodě a já nemůžu najít košili s Donatellem.
Dvě stejně významné tragédie!“
Ukázalo se, že o tu košili vlastně nešlo.
Měl jsem strach o tátu a nevěděl jsem, jak to vyjádřit,
tak jsem se naštval na ztracenou košili.
A teď to zobecním.
Myslím, že tento problém má spousta mužů.
Myslím, že mnoho mužů má problém přiznat, když se cítíme smutní nebo máme strach,
protože emoce jsou přece pro slabochy.
Jediná chlapská emoce je hněv.
Hněv přece znamená sílu.
Ale opak je pravdou.
Hněv může pocházet ze slabosti.
Ale přiznat smutek, když jste smutní,
a strach, když se bojíte, to je síla.
Takhle to zní, když tleskají jen ženy.
Heteráci, zkuste se otočit
na svou polovičku. Jestli tleská a kouká na vás...
Zavolejte si tam.
A není to vyloženě naše chyba. Takto nás vychovali.
Učili nás, že tak se chová chlap.
Třeba naše vzory.
V osmdesátkách jsme neměli filmy s Arnoldem,
kde by zlouna porazil empatií.
V Predátorovi neříká: „Sice jsi neviditelný,
ale já tě vidím.“
A myslím, že velká část světa je teď naštvaná,
protože neustále oscilujeme mezi smutkem a strachem
a smutkem a strachem.
O to nestojíme, tak se radši naštveme na někoho,
kdo nám hodil myšku na dálnici
nebo kvůli filmu nabral svaly.
Dva stejně relevantní příklady.
Máme toho teď hodně na talíři a už jsme toho hodně zažili.
Hodně jsme toho zažili!
Ještě nedávno tady byla pandemie.
Nemohli jsme ven z domu, protože se objevila nová nemoc.
Čekali jsme, až věda dožene skluz,
ale v podstatě o tom nemluvíme.
Nikdo z nás to nezpracoval.
Ani nevím, co by to zpracování obnášelo,
ale mluvení by tam figurovat mělo.
Všichni jsme se rozhodli to ignorovat jako prd ve výtahu.
Co jste dělali v karanténě?
Já sjížděl filmy z osmdesátek
a myl banány ve dřezu.
Myl jsem banány ve dřezu!
Jediné ovoce, co se umývat nemusí.
Má od přírody svůj obal.
Tipl bych si, že jsem v tom dřezu za rok umyl tak 200 banánů.
Za celej dosavadní život ani jeden banán,
pak 200 banánů v jednom roce
a zpátky na nula banánů umytých ve dřezu.
Čas od času jsem vyrazil ven pro dezert.
Nasadil jsem si roušku a zaběhl pro cheesecake,
co jsem pak nesl domů jak nálož plutonia.
Strčil jsem ho do mikrovlnky, pořádně mu tak na dvě minuty dal,
rozvařil ho na sračku a tu pak ještě horkou rovnou z misky dlabal
jak ďáblovy noční cereálie.
Byl to divnej rok.
Moje krásná žena byla v rizikové skupině,
tak jsem byl celou dobu smutný a moc jsem se o ni bál.
A víte, co mi pomohlo to zpracovat?
Terapie. Terapie mi pomohla.
Fakt jo.
Chápu, že mám spoustu privilegií.
Mám skvělý život, ale teď jsem víc v kontaktu sám se sebou.
Víc cítím věci. Pořád mě čeká dlouhá cesta.
Pořád mě čeká dlouhá cesta, ale jsem víc v kontaktu sám se sebou.
Taky častějc brečím.
Dvakrát jsem brečel během Godzilly.
Godzilla Minus One, viděli jste to? Skvělej film.
Dvakrát jsem brečel.
A teď koukáme na filmy spolu s Emily.
A i teď se mi děje, že jak začnu natahovat,
moje mužnost se cítí ohrožena
a já se to snažím před Emily schovat,
přestože jí moje slzy přinášejí velikánskou radost.
Vzal jsem si psychopatku.
Reakce číslo pět.
„Recenze ti přijdou jako dobrý důvod, proč začít chodit na terapie?“
Ano, špatné recenze jsou skvělý důvod, proč začít chodit na terapie.
Víte, co je další skvělý důvod?
Chtít ráno vstát z postele.
Není to žádná sranda.
Není to teď pro nás žádná sranda.
Děje se spousta věcí. Změna klimatu.
Moje město bylo kvůli změně klimatu měsíc v plamenech.
Zdravotnictví, co se víc stará o bohatství než o zdraví.
A celej ten cirkus, co se nám teď děje v politice.
Lidi, co žijí hned vedle nás,
existují v úplně jiné verzi reality, než jakou zažíváme my. Je toho dost.
A stojí to za to, když se na vás odborník podívá a řekne vám:
„Cítíš se tak, protože je teď všechno na hovno.“
Jo.
Víte, co váš terapeut udělá poté, co domluví s vámi?
Vyrazí za svým terapeutem.
„Zrovna jsem klientovi řekl, že je všechno na hovno. Je, že jo?“
A on: „Jo, hrozně na hovno.“
A ten pak jde za svým terapeutem a ten zase za svým terapeutem.
A na konci stojí jeden obří ultra terapeut,
kterej na sebe bere problémy všech
a nemá si o nich s kým promluvit,
tak jen tak mouzuje po sámošce
a navazuje oční kontakt s lidmi, aby mu řekli, že to bude v pořádku.
A vy se na něj musíte podívat a říct mu: „Všechno je na hovno,
ale bude to dobré.“
Všechno je na hovno,
ale bude to dobré.
A to vám teď říkám i já.
„Všechno je na hovno, ale bude to dobré.“
Všechno je na hovno, ale bude to dobré.
Taky mi to zopakujte.
Všechno je na hovno, ale bude to dobré.
Super. Ještě jednou.
Všechno je na hovno, ale bude to dobré.
Mockrát děkuju, Chicago. Byli jste báječní.
Děkuju.
Přídavek! Přídavek!
Nenachystal jsem si přídavek!
Měl bych zazpívat celej „Hotel California“.
Ne, to nikdo nechce.
Dobře, uděláme to takhle. Jako přídavek řeknu
první vtip, co jsem kdy udělal na jevišti. Dobrý?
Ale dáme si to celé. Jakože...
Díky moc, díky! To bychom měli.
Už jako malý kluk
jsem se chtěl stát vědcem.
Ale jako opravdu úspěšným vědcem.
Vždycky jsem chtěl mít po sobě pojmenovanou jednotku.
Protože všichni frajerští vědci to tak mají.
Joules, Newton,
pan Kilometr.
Ten teda nedojel až do Ameriky.
Takže po sobě chci mít pojmenovanou měrnou jednotku,
ale musí to být něco fakt mega.
Jako: „Nastavte torpéda na pět nanjianiů!“
„Pět nanjianiů? To je strašlivě moc!
Většina lidí neustojí ani jednoho nanjianiho.“
Díky moc.
NA PAMÁTKU BAGEL
SRPEN 2008 – ZÁŘÍ 2025
České titulky Tereza Šplíchalová