Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
KUMAIL NANJIANI ÉJSZAKAI GONDOLATOK
Hölgyeim és uraim, üdvözöljük a színpadon
Kumail Nanjianit!
Jó estét!
Igen.
Üdv mindenkinek!
Igen!
Köszönöm!
Mi újság, Chicago?
Ahogy jöttem, és hallottam az ovációt, majdnem sírva fakadtam.
Kicsit felkavaró. Köszönöm!
Önök csodálatos közönség.
Sokat jelent, hogy itt vannak ma este.
Valamit szeretnék tisztázni.
Szeretném, ha tudnák, hogy stand-uposként kezdtem,
itt, Chicagóban.
Igen.
Chicagóban kezdtem a stand-upot,
aztán évekig csináltam,
tíz évet kihagytam,
és most újrakezdtem.
Tudniuk kell,
hogy nem színész vagyok,
aki egyszer csak kiáll stand-upolni.
Akkor már inkább higgyék azt, hogy én csináltam a COVID-ot.
Az izmaim se hozzanak zavarba senkit!
Tudom, hogy van, aki zavarba jön tőlük.
Ne csodálkozzanak semmin!
Olyan, mintha...
Van, akit ez megijeszt. Ne ijedjenek meg!
Az izmok nem bántanak.
Viszont jól mutatnak.
Ezek az izmok sosem verekedtek.
De amikor a legközelebb voltam hozzá,
az évekkel ezelőtt volt Brooklynban.
A feleségem kocsiját vezettem éjjel, és parkolót kerestem.
Végre találtam egy helyet.
Erre látom, hogy még valaki oda indult,
és összevitatkoztunk.
Mondom, baszd meg!
Kiszáll a kocsiból a fickó,
elindul felém, azt kérdezi: „Mit mondtál?”
Mondom „Csak bocsánatot kértem”.
Soha nem voltam ilyen közel verekedéshez.
Sosem kellett verekednem, mert nagyon jó vagyok bocsánatkérésben.
Jó újra Chicagóban lenni. Sok minden megváltozott.
Már legális a marihuána.
Hadd vitatkozzak ezzel egy kicsit!
Szerintem hiba volt legalizálni a marihuánát.
Oké, várjanak!
Még nincs vége a műsornak. Megmagyarázom.
Mellesleg, emlékszik valaki, milyen volt
marihuánát venni, mielőtt legális lett?
El kellett menni egy ürgéhez.
Úgy kellett tenni, mintha haverok lennénk.
Kicsit nézni kellett vele a Mátrixot.
Meg kellett simogatni a leguánját. Egy kibaszott rémálom volt.
És mit csináltunk, miután füvet vettünk tőle?
Együtt elszívtuk.
Igen, szívni kellett vele!
Mi van?
Neki sok van, nekem kevés.
Miért kell egy részét ingyen visszaadnom?
Máshol nem szokás ez, az étteremben sem kínálom meg a pincért,
hogy „oké, itt egy falat a hamburgeremből”.
Megmagyarázom.
A marihuánát szerintem is dekriminalizálni kell.
- Nem hiszem, hogy az embereknek... Igen. - Ja.
Hogy drogbirtoklásért börtönbe kéne kerülni.
Aki marihuána-birtoklás miatt van börtönben, ki kell engedni.
Szerintem ez nevetséges.
De azt sem gondolom, hogy 100%-ig legálisnak kellene lennie.
Nem árt, ha egy kicsit mégis törvényt kell szegnem ahhoz,
hogy úgy érezzem magam, ahogy betépve szoktam.
Mondok egy példát.
Néhány hete a feleségemmel Észak-Kaliforniában voltunk.
Egy jó kis étterembe mentünk randizni,
és füves sütit kértem.
És így, hogy a fű legális,
sokkal jobb, mert van egy szám a dobozon,
ami megmondja, maximum mennyire fogsz beállni.
Annak idején ez mindig egy kaland volt.
Néhányan csak bizonyítani akartak vele.
Emlékszem, amikor még itt éltem, volt egy idős hölgy,
aki bárokba járt, és füves muffinokat árult.
És egyszer vettem tőle egy füves muffint.
Megettem, mire ő: „Megetted az egészet?”
„Akkor most jobb, ha hazamész.”
Aztán három napig ébren feküdtem az ágyban,
és végiggondoltam az összes emailt, amit az elmúlt öt évben elküldtem.
Ma már sokkal jobb a helyzet.
Randiztunk, ettem egy sütit, és nagyon be voltam tépve,
de ott volt a szám a dobozon, így biztonságban éreztem magam.
Utána leültünk kint.
Gyönyörűek ott a hegyek, szemembe süt a nap,
és csak bámulom...
Úgy be vagyok tépve, mondom „te is kész, én is kész”.
„Mindketten, csak máshogy.”
Odajön a pincér, és azt mondja: „Uram, szemébe süt a nap.”
Én meg: „Igen? Na ne bassz!”
Azt mondja: „Uram, most szemébe süt a nap,
de amint lenyugszik, ez lesz a legszebb
naplemente egész Kaliforniában.”
Ránéztem erre az emberre, nagyon be voltam tépve,
és azt kérdeztem: „A nap a hegyek mögött,
vagy a hegyek előtt megy le?”
Kicsit azért illegálisnak kéne lennie.
Kicsit kelljen azért törvényt sérteni, hogy elfelejthessem,
hogy is működik a nap.
Őszintén azt mondtam: „Még sosem jártam ebben az éttermében, úgyhogy...
Nem tudom, hogy mennek itt a dolgok.
Nem tudom, errefelé a hegyek mögött
nyugszik-e a nap, vagy a hegyek előtt.
De ha a hegyek előtt, akkor át szeretnék ülni.”
Mostanában koncertekre járok. Imádok koncertekre járni.
Imádom az élő zenét. Ez az egyik kedvenc programom.
Varázslatos érzés, ha egyszer eljutok. És imádom...
Igen. Imádok koncertekre járni.
Elmondom, mit utálok, és ez minden koncerten megtörténik.
Utálom a ráadást.
Utálom az egész cirkuszt.
Ne játszd el, hogy mész!
Maradj itt, és nyomd le egymás után a dalokat!
Késő van. Reggel dolgoznom kell.
Maradj itt, játszd le egymás után a dalokat!
Mennyire törékeny az egód, ha extra taps kell,
hogy végigjátszd a műsort, amit már kifizettünk?
Egész este tapsoltunk neked.
Mikor tölti már be valami az űrt a lelketekben, zenészek?
Ne kelljen már részt vennünk az ostoba kis játékaitokban!
Azt mondják: „Oké, vége a műsornak.
Úgy megyünk el, hogy nem játsszuk a három legnagyobb dalunkat.”
„Ne!
Nem hiszem el, hogy az Eagles hazamegy, és nem játszotta el a Hotel Californiát!
És a Desperadót!
És a Hotel Californiát.”
Sajnos nem ismerem a zenéjüket.
Nemrég voltam egy koncerten. Annyira felhúzott!
Amikor úgy tettek, mintha vége lenne,
a gitáros a színpadon hagyta a telefonját.
Vidd magaddal, ember!
Legalább csinálj úgy, mintha elmennél!
Ha már mész, kötelezd el magad!
Kapcsold fel a fényeket, nyisd ki az ajtókat, mint amikor vége!
És amikor mindenki elment, akkor gyere vissza, és játssz még három dalt!
Hogy mindenki lemondja a taxiját.
Chicago, csodálatos vagy!
Beszélhetnék valamiről,
ami érzelmileg nehezemre esik?
Nem gond? Megengedik?
Igen? Jó, nagyszerű.
Van egy macskám. Igen. Bagelnek hívják.
Bagel Mindenemnek hívom, mert ő a mindenem.
Tudom.
Azért mesélem el,
hogy szemléltessem, milyen undorítóan szeretem.
Túlságosan szeretem. Túl fontos nekem.
Engem is megijeszt, mennyire. Tele van vele a szívem.
Néha úgy csókolom az arcát,
hogy az egész arcát a számba veszem.
Bárcsak megehetném, és még mindig itt lenne!
Igaz, amit Trump a bevándorlókról mond.
Bárcsak megehetném, és megszülhetném,
mert erről szól az igaz szerelem.
Annyi nevem van rá: Bagel, Bages, Kis Baby Bages.
És csak úgy, a semmiből: Édes Keresztény Lány.
Nem tudom, hogy kezdődött.
Észre sem vettem, benne voltam. A feleségem rajtakapott.
Azt kérdezte: „Édes Keresztény Lánynak hívod a macskánkat?”
Ennek semmi értelme, mert nem vagyok keresztény.
És ő sem keresztény.
Hisz benne, hogy van valami.
„Spirituális.”
Elkúrt hollywoodi macskák. Visszataszító.
Bagel most töltötte be a tizenhatot.
Nem kértem véleményt.
Nem tetszik ez a reakció.
Tudom, hogy van ez az idővel.
Embereknél nem mondhatod, hogy „A nagymamám most lett 90”.
Tudom, hogy a 16 is előrehaladott kor egy macska számára.
Olyan hirtelen nőtt fel. Emlékszem, amikor nyolcéves volt
a Kis Bagel baba.
Elvittem az állatorvoshoz. Azt mondja az orvos:
„Az idősödő macskák...”
Én meg kérdezem: „Hogy érti, hogy idősödő?”
„Ez egy kisbaba. Nézzen rá!”
„Ez egy kisbaba!”
„Írja fel a profiljába, hogy ez egy macskabébi!”
„Azt szeretném kérdezni, hogy maga normális?”
Szemléltetni lehetne órán: „Így viselkedik egy felnőtt?
Írja le, hogy bébi!”
Elvesztettem a fonalat, mert nincsenek mérföldkövek,
amik az idő múlását jelzik a macskáknál.
Nem járnak iskolába, nem tanulnak vezetni, és nem házasodnak meg.
Nem. Amikor Bagelt kaptam, még ilyen kicsi volt.
Pár hónappal később ilyen nagy volt.
És azóta teljesen ugyanúgy néz ki.
És nem tanult semmi újat.
Szóval a kora teljesen váratlanul ért.
Tavaly négy hónapig dolgoztam Londonban,
és Bagelt is hoztam magammal, mert nem tudok nélküle élni.
És a Kis Baby Bagelnek egészségügyi problémái lettek. Tényleg.
Rengetegszer kellett állatorvoshoz vinnünk.
Rengeteg tesztet kellett csináltatnunk. Éjszakára a kórházban kellett maradnia.
Szörnyű volt. Igen.
Aztán jött az utolsó találkozás az állatorvossal,
amikor rájöttek, mi a baj Bagellel,
bementünk, és ott volt ez a brit állatorvos,
és nagyon komor volt az arca.
Azt mondta: „A macskájuknak megnagyobbodott a szíve.”
Mire én: „Igen, tudom, hogy nagy a szíve.
Amikor szomorú vagyok, megérzi,
mert lelkileg kapcsolódunk, és ideteszi az arcát,
dorombol, és ettől mindig jobban érzem magam.”
Mire ő: „Nem, a macskáknál a nagy szív rossz dolog”.
Mire én: „Oké.
Akkor milyen méretű szív jó?”
Azt mondja: „A normál méretű szív”.
Tudtam, hogy ez nem sok jót ígér,
mert otthon rögtön rákerestem:
„Az állatorvosok orvosok egyáltalán?”
Azok.
El kell menniük... Iskolába járnak hozzá, meg minden.
És míg a sima orvosoknak az emberi testről kell gondoskodniuk,
az állatorvosoknak minden más testről az egész világon!
Bevihetünk egy leguánt vagy egy pávát,
és azt mondják: „Rendben, lássuk, mi folyik ebben az izében!”
„Remélem, van szíve, különben nem tudom, hol kezdjem!”
Térjünk vissza a vizitre!
A fickó elmondta a hírt, aminek nem örültünk.
Nem tudom, mi ült ki az arcomra,
de a brit fickó kínosnak találta,
elkezdett hátrálni,
mint aki keres valamit, de nem találja.
És végül megtalálta...
Megvan az a csomagolópapír, amire az orvosnál rá kell ülni?
Ami olyan, mint az a vékony és hangos papír a hentesnél?
Át lehetett látni rajta.
Ugyanaz az anyag, mint az eldobható WC-ülőke fólia a repülőgépeken.
Letépi az egyik sarkát, és átadja.
Én meg: „Minek adja ezt ide?”
„Azt hiszi, sírni fogok.”
Erre én: „Nem fogok...” És mielőtt befejezhettem volna,
potyogni kezdtek a könnyeim.
Ezzel próbálom letörölni a könnyeimet.
És egyáltalán nem nedvszívó.
Csak áthelyezem vele a könnyeket az arcomon.
Könnyek vannak a homlokomon, ami ismeretlen érzés.
És látva, hogy sírok, ez a brit fickó nagyon kínosan érezte magát,
mert brit, és az érzelmek nem...
Mondat vége.
Szóval ez a fickó adott nekünk öt tablettát,
és azt mondta: „Adjon belőle a macskájának mindennap!”
Mire én: „Ezt hogy képzelte el?
Tudja, a macskák híresen engedelmesek,
és megcsinálják, amit csak kérnek tőlük.”
Erre ő: „Csak tegyék bele az ételébe, és meg fogja enni.”
Ami természetesen nincs így.
Képzeljék el, hogy étteremben vannak,
és a spagettijükben öt paracetamol tabletta van!
„Milyen étterem ez?
Inkább hazamegyek. Már nem is fáj a hátam.”
Kellett valakinek macskát gyógyszereznie?
Nagyon nehéz, nem?
Ha túl könnyű az életed, gyógyszerezz macskát!
Igazából próbatétel lehetne a legújabb Fűrész-filmben,
macskát gyógyszerezni.
Mindenki meghal.
Kivéve a macskát. A macska még él.
Szóval az ételbe keverés terve nem működik.
Ezután kaptunk... A macskákat gyógyszerezők biztos ismerik...
Egy ilyen műanyag fecskendőszerű dolgot.
Aminek tű helyett lyuk van a végén,
és abba kell tenni a tablettát.
Ki kell nyitni a száját, és a kisbaba torkába
kell lőni a tablettát.
Ami nem problémamentes.
Mivel nem tudom kinyitni a száját.
Nem tudom, hogy kell.
Sokkal nagyobb vagyok nála.
Nem tudom, hogy edzi az állkapocsizmait.
Nem tudom, hogy taebózik,
vagy ennél is korszerűbb edzésformát választott.
A P90X-et, azt csinálja.
Doromb 90X. Doromb 90X?
Vagy miaúbózik. Képzeljék el, egy kiscica!
Terapeutám szerint szóvicceket mondok, ha érzelmileg megterhelő a helyzet.
És macskaféle vagyok, igaza volt.
Jól van.
A műsor után bekaphatom.
Ez nem jó. Szóval Londonban vagyunk.
Megtaláljuk ezt a francia terméket.
Ez egy ilyen nyálkás valami, középre tesszük,
körülvesszük trutyival, amitől nem érzik a tablettát,
és megeszik az egészet.
És akik nem tudják, ez a lágykapszula olyan, mint a gyurma,
és olyan szaga van, mint a csatornának a Meki alatt.
És Bagel imádja!
Nem tud betelni vele!
És a termék, ami így bejött neki...
Londonban voltunk, ez meg egy francia termék.
És a termék, amit így imád,
a Macska Könnyített Gyógyszerbeadó.
Beírtak valamit a Google fordítóba,
és úgy döntöttek, hívják így!
Nem kell túlgondolni.
Az MI megint nagyot ment.
Macska Könnyített Gyógyszerbeadó.
Gyógyszerbeadó? Ez mi? Ez maga a gyógyszer, nem?
Macska Könnyített.
Mi az, hogy Macska Könnyített? Talán inkább könnyített macska.
Vannak jegyzeteim.
De Bagel annyira szereti ezt, hogy amikor hazarepültünk LA-be,
egy bőrönd Macska Könnyített Gyógyszerbeadót vittünk magunkkal.
Odaadjuk neki LA-ben, erre azt mondja: „Nem kell, az az európai kajám.
Itthon nem baszakodom vele. Diétázom.”
Aztán elvisszük az állatorvosához LA-ben,
aki ad nekünk egy kenőcsöt,
amit a fülébe kell dörgölni, és pontosan ugyanaz a hatása.
„Miért nem ezzel kezdte? Múlt héten találta fel?
Mondja el az európai állatorvosoknak!”
Ezt tanácsolom.
Ha macskát kell gyógyszerezniük,
használjanak kenőcsöt, amit a fülébe dörzsölhetnek!
De előtte próbálják meg a Macska Könnyített Gyógyszerbeadót!
A műsor után nálam lehet megvásárolni.
Éjszaka gondolatok törnek rám.
Önökkel is előfordul? Igen. Tudják, miről beszélek?
Amikor fekszik az ember az ágyban, nem tud aludni, és az agya azt mondja:
„Van pár jó ötletem, amin aggódhatnál.
Erre még nem gondoltál? Csak azért nem, mert hülye vagy.
És ezt az összes barátod tudja.”
Az éjjeli gondolatok olyanok, mint a nappaliak, csak rosszat akarnak.
Amíg süt a nap, biztos vagyok magamban,
de éjjel eljön a kérdőre vonás órája.
Minden éjjel egy órával kell számolnom.
Minden éjjel hajnali 3 és 5 között,
minden éjjel egy órára,
amikor az agyam jó részei alszanak,
a rossz részek kijönnek játszani.
Felolvasom a legutóbbi éjszakai gondolataimat.
Ezek mind valódi, szó szerint létező gondolatok,
amik nem hagynak aludni.
„Éjszakai gondolatok.
Az e-mail, amit ma küldtem.
Köszönöm, hogy megkeresett! Örülök a jelentkezésének.”
Nem azt kellett volna írnom, hogy „Nagyon örülök?
Azonnal írnom kéne nekik, hogy tisztázzam.
Tudni fogják, hogy komolyan gondolom, ha hajnali 4:17-kor írok nekik e-mailt.
Emlékszel a mosómedvére, ami mindennap eljött hozzád,
és aztán egy nap már nem jött?
Vajon tettem-e valamit, ami felzaklatta?
A Nagy Madár valójában csirke?”
Na, ez nagyon nem hagy nyugodni.
Ez teljesen felkavar.
Ettől tényleg nem tudok aludni.
„A fehérek...”
Van tovább!
Tudják, mit? Ez már önmagában elég.
„Fehér emberek. Pont.”
Tudják, hogy létezel.
Ki tud így aludni, nem?
Jó, hogy ennyien eljöttek.
Lássuk, hogy tudnak-e követni! Ez az, amitől nem tudok aludni.
Ezt figyeljék! „A fehéreknek
természetesen minden elképzelhető haj- és szemszínük lehet,
de minden más etnikumnak csak egyféle.”
„A fehéreknek lehet vörös hajuk,
szőke hajuk, aranybarna hajuk, zöld szemük, kék szemük,
barna szemük,
míg minden más etnikumnak fekete haja és fekete szeme van.”
És ez mindegyikre érvényes!
Az összes többi etnikumra?
Ázsiaiakra, feketékre,
az én ázsiai fajtámra.
Latinókra.
Csak fekete hajuk lehet és fekete szemük.
Ez meg mi a fasz?
Nem értem.
Lehet, hogy
Isten jobban szeret titeket.
De tudom, hogy ez nem igaz. Látja, milyenek vagytok.
Nekünk csak fekete lehet a hajunk és a szemünk.
És még ez sem lehet csak a miénk.
Mert a fehéreknek is lehet fekete hajuk és szemük.
Ezt is elkolonizálták tőlünk.
Amikor meglátok egy fehér embert fekete hajjal és szemmel,
azt mondom: „Tűnés a térfelemről!
Mi az a CVS?”
Szorongok.
Gondolkoztam ezen, és azt hiszem, azért szorongunk,
mert a testünk önfenntartó mechanizmusai
teljesen elavultak.
Az önfenntartó mechanizmusaink,
a túlélési ösztöneink mind harcon vagy menekülésen alapulnak, igaz?
Mert régen, ha láttál egy leopárdot,
a tested felkészített az intenzív fizikai tevékenységre,
hogy harcolj vele, vagy elmenekülj előle.
Most már többnyire nincsenek
ilyen problémáink,
de a testünk ugyanazokat a megoldásokat kínálja.
Harcolj vagy menekülj!
Szóval fekszem az ágyban az éjszaka közepén,
és nem tudok aludni.
„A mai bulin,
amikor azt mondtam Gretának, hogy szerintem minden gyerek hülye,
remélem, nem úgy értette, hogy azt mondtam, az ő gyereke is hülye.”
És az agyam azt mondja: „Megtámadott egy oroszlán!
A szíved hevesen ver, a légzésed kapkodó.
Keress egy fát, amit megmászhatsz! Gyerünk!”
Én meg csak fekszem az ágyban, és azon izgulok,
hogy lájkolnom kéne az Instán
a gyerekei képét.
A testem azt mondja: „Megizzasztalak, hogy ne melegedj túl.”
Én meg: „De én csak aludni szeretnék!”
Mire ő: „Alszol? Ne aggódj!
Ez az energia majd arra lesz jó,
hogy egész éjjel csikorgasd a fogad.”
Ez mennyire hasznos?
„Egy vizit egy leereszkedő, ítélkező fogorvosnál,
ez lesz a megoldás, amit keresel?”
Egy szakadék tátong a problémáink
és a testünk által kínált megoldások között.
Azt mondod: „Holnap kezdek az új munkahelyemen.
Remélem, szeretnek a munkatársaim!
Remélem, nem veszik észre, hogy kamuzok.”
A tested azt mondja: „Értem. Egy hétig nem fogsz kakilni.”
Nem, ennek semmi haszna.
A feleségemmel...
LA-ben élünk, van egy házunk.
És a háznak medencéje is van.
Ha ezt nem kellett volna a sztorihoz elmondanom, kihagytam volna.
Próbálok adaptálódni Chicagóhoz.
Nem tudom, mit mondjak. nehéz az élet és igazságtalan.
Van medencém.
Ez egy szerény medence.
Hatalmas! Csak nem biztos önmagában.
Épp a házat javíttattuk,
és a munkálatok alatt
egy barátomnál aludtunk a feleségemmel.
Egy nap megnéztük, hogy haladnak,
és a medencénél láttunk
egy üres zacskó chipset
és egy üres nadrágot.
És a kedves feleségem kicsit kiakadt.
Azt mondja: „Mi folyik itt? Derítsd ki!
Nem tudom, mit csináljunk.
Szereljünk fel kamerákat!”
Mire én: „Oké, csináljuk, drágám! Szereljünk fel kamerákat!”
Felszereltük.
Pár nappal később a barátunknál voltunk,
amikor riasztás jön a telefonomra.
Bekapcsolom.
Nézem az élő felvételt a kamerák képéről a telefonomon,
és valós időben látom,
ahogy egy fiatal férfi és nő, egy pár,
átmászik a kapun,
és elsétál a hátsó udvarom felé. Ezt látom.
Nincs bennük annyi tisztesség,
hogy lopakodjanak, mint egy betörő.
Teljesen közömbösek.
Nincs bennük semmi hanyag elegancia.
A hátsó kertbe mennek. Kinyitják a piknikkosarat.
Hoztak piknikkosarat!
És előveszik a kenyeret, a sajtot és a kenyérvágókést.
Hoztak kenyérvágókést!
A medencémbe se mennek be. Csak incselkednek vele.
Ez csak az előjáték a medencémmel.
Csak ott ülnek, sajtos kenyeret esznek,
és nevetnek. Nevetnek.
Én meg innen nézem ezt,
és Emily is nézi.
Mire én: „Min röhögnek ezek?” Hogy „olyan jók vagyunk szabálysértésben”?
Erre Emily: „Ugye tudod, hogy van mikrofon a kamerán?”
Igen! Én meg: „Jó, induljon a buli!”
Bekapcsoljuk a mikrofont,
és innentől valós időben halljuk az egész beszélgetésüket.
És egy ilyen harmadik randis beszélgetést hallunk.
Értitek.
„A szüleim elváltak, amikor kicsi voltam.”
Mire a fiú: „Az enyémek is. Szexeljünk!”
Ez a hangulat.
Mindegy, nézem, Emily is nézi.
Emily azt mondja: „Azonnal oda kell mennünk!”
Mire én: „Nem akarok odamenni, drágám. Kés van náluk.”
Emily meg: „Mi is vihetünk kést.”
„Nem akarok ma késharcba keveredni, drágám.
Mi lesz, ha veszítek?
Vagyis inkább, Emily, mi lesz, ha nyerek?
Csak úgy megölöm őket?
Ezt akarod, szerelmem?
Úsztál a medencémben!” Döf, döf!
„Drágám, az utasításod szerint megöltem a behatoló piknikezőket.
„Ezek a hulláik.
Megvan az új kamerarendszer használati utasítása?
Mert ki kell törölnünk pár felvételt.”
Rohadtul előre megfontoltnak tűnik. Késsel megyek be.
Végül úgy döntöttünk, nem.
Csak arról beszélgettünk,
hívjuk-e a rendőrséget.
Komolyan átbeszéltük,
mondom: „Drágám, nem akarjuk, hogy a medencénkben úszkáljanak,
de azt sem, hogy emiatt letartóztassák őket.
Ez gyakorlatilag betörés.
De tudod, ha egyszer nyilvántartásba kerülsz, nem kapsz munkát.
Nagyon nehéz kimászni ebből a gödörből, drágám.”
Rendesen átbeszéljük.
Én meg: „Az ország igazságszolgáltatási
rendszerét nem érdekli a rehabilitáció.
Az amerikai igazságszolgáltatási rendszer bűnözőket nevel.
Láttam róla egy dokumentumfilmet.”
Észrevettem, hogy miközben beszélgettünk,
mindketten elhallgattak,
és a telefonon keresztül bámultak minket.
Mert ha bekapcsolod a mikrofont, az mindkét irányba működik.
Hallották az egész beszélgetést.
Hallották, amikor azt mondtuk, „Vihetnénk kést.”
Mi őket bámuljuk, ők meg minket,
mint két mosómedve a kukában.
Élénkzöld, ragyogó szemekkel, éles tekintettel.
És életem leghosszabb hallgatása után... Esküszöm, így történt.
A hosszú hallgatás után a feleségem megszólal:
„Kihívtuk a rendőrséget.”
„Emily, mi ez a robothang?”
Erre ő: „Így hivatalosabban hangzik.”
Persze ezt a részt is hallják.
„Kihívtuk a rendőrséget.
Kihívtuk a rendőrséget.”
Újra és újra mondja.
Beragadt. Nem tudja, hogy hagyja abba.
Segélykérően néz rám, nem hagyhatom cserben,
úgyhogy bepánikolok,
és mondom: „Így van. A rendőrség úton van.
Most szálltak be a rendőrautóba.
Én vagyok a rendőrautó-robot.
Ez egy új program Los Angeles megyében.
Fordulj balra a La Cienegán!”
Elmentek.
A börtönrendszer társadalmi
és gazdasági kritikáját hallották két kiborg tolmácsolásában,
és úgy döntöttek, inkább szexelnek.
Amikor elmentek, visszakapcsoltam a mikrofont.
„Kifelé vigyetek egy doboz Macska Könnyített Gyógyszerbeadót!”
Bevándorló vagyok.
Igen. Vannak itt még bevándorlók?
Valaki? Igen?
- Honnan jött? - Indiából.
India?
Azt hiszem, vagyunk még.
Én Pakisztánból jöttem.
Régen Indiának hívták.
Mióta van itt?
- Negyvennyolc éve. - Negyvennyolc!
Még valaki?
- Jó estét! Honnan jött? - A volt Szovjetunióból.
Volt Szovjetunió.
Mi a mai neve?
Mert most azt mondta el, honnan nem jött.
- Mi? - Oroszország.
Oroszország. Miért nem mondta csak simán, hogy „Oroszország”?
Miért? Talán szerepelt mostanában a hírekben?
Volt valami Oroszországgal?
Az az érzésem, egykor sokat hallottunk róluk,
de egy ideje nagy a csend.
- Mióta van itt? - Negyvenkilenc éve.
Negyvenkilenc.
- Hány éves volt, amikor idejött? - Hét.
Hét. Vannak itt igazi bevándorlók is?
Csak komolykodom, nem kell félni!
Még valaki? Más bevándorlók?
Nem ér másokra mutogatni.
Nem mondhatják, hogy „bevándorló”.
A következő négy évben nem szabad ilyet csinálni.
Azt hiszem, tudjuk,
hogy azok, akik itt születtek, azt hiszik, hogy a határok nyitottak,
bárki besétálhat,
de a hozzánk hasonlók, akiknek ide kellett költözniük, értik, hogy ez nem igaz.
Nagyon nehéz Amerikába költözni.
Tizennégy évbe telt megszerezni a zöldkártyámat,
és több mint tízezer dolláromba került. Ügyvédi díjak, jelentkezési díjak.
És az emberek ezt nem tudják.
Az egész folyamat egyetlen interjún múlik.
És azon a napon, abban a szobában egy ember van.
És azon a napon minden azon az emberen múlik.
Mondhatnak igent, és akkor maradhatsz,
vagy mondhatnak nemet, és már a pakisztáni hajón is vagy.
De csak akkor, ha pakisztáni vagy. Ez nem általános.
„De Kanadából jöttem.”
„Nem baj, baszd meg! Menj Pakisztánba!”
„Jaj, ne! Olyan nagy a tét!”
Szóval bementem, hogy beszéljek ezzel a nővel, aki az asztalánál ült,
és nem tudom, ezt hogy engedték neki.
Így igaz, ahogy mondom.
Az asztala mögött, a falon, volt egy nagy Jézus-naptár.
Ilyen hónap Jézusa-naptár.
Jézus minden hónapban más-más tevékenységet végez.
Jézus horgászik.
Jézus lealázza LeBront egy zsákolással.
Amikor ott voltam, Jézus épp Pakisztánba vitte a hajót.
Szóval leültem az interjúhoz,
meg voltam ijedve, neki meg ez volt a dolga, hogy megijesszen.
Letolja a szemüvegét, odahajol,
próbál belekötni abba, amit mondok,
próbál hazugságon kapni.
Aztán a felénél, gondoltam kipróbálom, mi lesz,
azt mondtam: „Már nem tartom magam muszlimnak”.
Erre azonnal váltott.
Sokkal kedvesebb lett.
A vállai teljesen ellazultak, megkönnyebbült, hogy hála istennek.
Leveszi a szemüvegét, hátradől.
Már nevet a poénjaimon.
Aztán megkérdezi: „Mit szólnak
a szülei ahhoz, hogy kereszténynek
neveli a gyerekeit?”
Igen, amiről sosem beszéltem.
Gondolta, hogy aki nem eszik vaníliát,
az a csokit mindenképp szereti.
Ránézek, mondom: „Asszonyom, a szüleim nem lesznek boldogok,
de annyira szeretem Jézust!
Honnan van ez a naptár?”
Jóváhagyva.
Őszintén örülök, hogy újra itt lehetek ebben a csodás színházteremben.
Olyan gyönyörű!
Itt kezdtem a stand-upot. Itt találkoztam a kedves feleségemmel.
Istenem!
Nagyon örülök, hogy újra itt lehetek.
Utoljára kétezer-valahányban voltam itt...
Zach Galifianakis előtt léptem fel,
és emlékszem, azt mondtam:
„Egyszer én leszek a fő műsorszám.”
És ma itt vesszük fel a műsoromat.
Igen.
Köszönöm, hogy eljöttek!
Csodálatos volt. Igazán csodálatos visszatérni.
Beszélhetnék még egy dologról,
ami érzelmileg sebezhetővé tesz?
Belefér? Igen?
Köszönöm!
Ez egy érzelmileg kényes téma. Nehéz erről beszélnem.
Megtörtént.
Pár hónapja csináltam egy francia podcastet.
És a podcastben megemlítettem, hogy szerepeltem egy filmben,
és amikor megjelent, a kritikák annyira rosszak voltak,
és olyan bántóak, hogy pszichológushoz mentem.
És valamiért a podcastnek ezt a kis részletét
Amerika összes nagy újsága felhasználta.
Komolyan. Chicago Tribune,
Sun-Times, New York Times, Rolling Stone.
Mindenki felkapta, ugyanazzal a főcímmel.
Utánanézhetnek. A cím az volt:
„A rossz kritikák miatt Kumail Nanjiani terápián végezte.”
De nem „végeztem” terápián.
Börtönben lehet végezni.
De nem terápián.
Nem az volt, hogy azt írta egy kritikus: „47% a Rotten Tomatoes-on?
Beszélned kell egy profival!
Ez neked struktúra?
Túl sok a karakter.”
Nem olyan jó, hogy ennyien tudják,
melyik filmről beszélek.
Nem olyan jó.
Nem „végeztem” terápián. Azért választottam a terápiát,
mert rájöttem, hogy az önbecsülésem túl nagy arányban függ attól,
hogy mit gondolnak a munkámról.
Ha valami jót alkottam, amit szerettek, jó ember voltam.
Ha valami rosszat, akkor rossz ember.
És rájöttem, hogy ez tarthatatlan.
El kellett érnem, hogy az önbecsülésem belülről fakadjon,
és ne mások munkámról alkotott véleményén alapuljon.
Ezért jártam terápiára.
De Amerika nem így reagált.
Ami ezután következett, az volt, hogy két hétig a közösségi médiában
mindenki kisbabának hívott.
Nem, mentségükre szóljon, hogy igazuk van.
Egy nagy baba vagyok. Folyamatosan és mélységesen meg vagyok bántva,
ezért jártam terápiára,
hogy ez ne tegye tönkre a nyomorult életemet.
És két héten át több ezer reakció érkezett a közösségi médiában.
Emberektől, akik nagyon dühösek voltak, mert megemlítettem a terápiát.
Több ezer válasz jött,
de valójában öt választípus ismétlődött több ezerszer.
Mert a közösségi médiában mindenki azt hiszi, okos és eredeti,
de csak azt ismételgeti,
amit emberek ezrei mondtak már.
Valójában öt különböző válasz volt,
több ezerszer. Öt különböző válasz,
és most végigvesszük mindegyiket...
és megbeszéljük mindegyiket, jó?
Első számú válasz.
„Nem jött be a nagy hollywoodi filmed? És most sajnálnunk kéne?”
Nem, nem akarom, hogy sajnálj!
De én sajnálhatom magam.
Ez az én életem. Én vagyok otthon benne.
Keményen dolgoztam valamin, amiről azt hittem, király lesz.
Amikor kijött, mindenki azt mondta: „Nem, ez szar!
És azt is gondoljuk, hogy hülye vagy.
És úgy döntöttünk, te leszel az első, akit azért cikizünk,
mert formába jött.”
Mi? Hogy a faszba történt ez?
Senki mással nem történt még ilyen a civilizáció történetében.
Miért pont velem?
„Kockahasa van? Mekkora barom!”
Mi?
Ki változtatta meg a szabályokat?
Miért nem szóltak előre?
Tudják, milyen nehéz volt?
Évekig édesség közelébe se mentem!
És most már tudom, hogy azt várjátok, hogy olyan legyek, mint régen.
Nagyon boldoggá tenne titeket, ha olyan lennék, mint korábban.
Szóval sarokba vagyok szorítva,
mert nem akarom megadni nektek ezt az örömöt.
Már nincs okom kigyúrni magam,
de gyúrok, mert basszátok meg!
Fekvőtámaszokat fogok csinálni a halálos ágyamon, kapjátok be!
Amikor ránézek egy édességre,
arra gondolok, milyen boldoggá tenne titeket,
ha megenném, és ez ad erőt, hogy ne egyem meg.
Második válasz.
„Fizettek egy rosszul sikerült filmért?”
Ez igaz. Fizettek érte.
De ez nem jelenti azt, hogy nem bánt, ha nem aratott sikert.
És ez azt sugallja, hogy az életem nagyszerű,
és ez igaz, nagyszerű életem van, tényleg,
és nagyon, nagyon hálás vagyok érte.
Nem hiszem el, hogy itt lehetek, és csodás embereknek mesélhetek,
és ebből élhetek.
Őszintén hálás vagyok érte.
Értem, hogy nagyon szerencsés vagyok.
Nagyon hálás vagyok érte.
De ez nem jelenti azt, hogy velem nem történnek rossz dolgok.
Érnek csalódások. Vannak félelmeim.
Megbetegszik a kismacskám.
Néha a hasizmom beszorul az övembe.
Nem tudjátok, milyen az, köcsögök!
Engedély nélkül úsznak emberek a medencémben.
Csak próbálom felmérni, meddig mehetek el.
Hármas válasz.
„A filmed miatt terápiába kellett mennem.”
Ez jó. Okos.
Vegyél magadnak egy sütit, én nem eszem meg,
mert emlékszel, baszd meg?
„A filmed miatt terápiába kellett mennem.”
Akkor csak ürügyet kerestél, hogy terápiára járhass,
és szívesen.
Az egész családod hálás lehet nekem.
Negyedik válasz.
„Egy évig keményen dolgozott a filmjén,
ami nem jött össze. Nyilván megőrült.”
Erről akarok beszélni.
A mentális betegség valódi betegség,
és nem szabad a szenvedőket őrültnek bélyegezni.
Ez nem helyes.
De nem kell mentális betegség ahhoz, hogy terápiára járj,
és attól, hogy terápiára jársz, még nem vagy mentálisan beteg.
Igen.
Szerencse, hogy nincs mentális betegségem,
de még mindig hasznos a terápia,
mert egy csomó szemét van a fejemben,
és nem tudom, mit kezdjek vele. Nem tudom, mi micsoda.
Nem tudom, mi a szemét, mi az újrahasznosítandó,
és mit kéne komposztálni.
Jönnek az éjjeli gondolatok minden kibaszott éjjel.
Kellett valaki, aki ezt átérzi, végigüli,
és felcímkézi nekem a dolgokat.
Ez sokat segít.
Nem hülyéskedek.
Sokáig nem hittem, hogy negatív érzéseim lennének.
Így volt. Nem hittem, hogy negatív érzéseim vannak,
azt hittem, mindig boldog vagyok,
de néha nagyon dühös lettem a semmiből.
Kiderült, hogy voltak negatív érzéseim.
Csak nem tudtam.
Fogtam ezt a feldolgozatlan érzést, és nem a megfelelő dolgot okoltam érte.
Tehát amikor az érzésekről volt szó, nem tudtam, mi az az érzés,
és nem tudtam, hogy mi iránt érzem.
Mondok egy példát.
Pár éve apám autóbalesetet szenvedett.
Nem sérült meg. Teljesen jól volt.
Még mindig teljesen jól van.
De nagyon ijesztő autóbaleset volt.
A kocsija kétszer felborult,
és miután kimászott a szélvédőn keresztül,
az első dolga az volt, hogy felhívott,
mert beszélnie kellett valakivel, hogy jobban érezze magát.
Láttam, hogy jól van, de bepánikolt.
Azt mondtam: „Apa, jól vagy. Pánikolsz,
de ez érthető, tekintve, hogy min mentél keresztül.
Tudom, hogy a kocsi totálkáros, de nem számít.
Csak az számít, hogy jól vagy, szóval csak maradj ülve, és lélegezz!
Jönnek, és gondoskodnak majd rólad. Ígérem, hogy rendbe fogsz jönni.
Apa, nagyon szeretlek.”
Aztán letettem a telefont, és azt mondtam: „Kurva jó voltam.
Ki itt az apa?” Értik.
Aztán egy órával később megkérdeztem: „Hol van a tini nindzsa teknőcös pólóm?
Nem találom a tini nindzsa teknőcös pólóm. Ami pont jó rám,
és amin a kedvenc teknőcöm van.
Apám majdnem meghalt, és nem találom a Donatello-pólóm.
Két hasonlóan jelentős tragédia történik egyidejűleg!”
Kiderült, hogy nem a póló a lényeg.
Szomorú voltam, és féltettem apámat, és nem tudtam, hogy fejezzem ki,
ezért dühös lettem egy pólóra, amit nem találtam.
És most általánosítani fogok.
Azt hiszem, ez egy olyan probléma, amivel sokunk küzd.
Sokunknak nehézséget okoz beismerni, ha szomorúak vagyunk vagy félünk,
mert azt hisszük, hogy ezek az érzelmek gyengeségek.
Azt hisszük, az egyetlen férfias érzelem a düh.
Szerintünk a harag az erő.
De szerintem pont az ellenkezője igaz.
Azt hiszem, a düh a gyengeségből eredhet.
Elismerni, hogy szomorú vagy,
amikor az vagy, és hogy félsz, amikor félsz, az az erő.
Ilyen, amikor csak a nők tapsolnak.
Heteró barátom, ha odanézel,
és látod, hogy a barátnőd tapsol, és közben téged néz...
kérj időpontot!
És nem a mi hibánk. Így neveltek minket.
Ezt tanították, hogy ez a férfias.
Ilyenek voltak a példaképeink,
mert a 80-as években nem voltak Schwarzenegger-filmek,
ahol a hős empátiával győzte le a rosszfiút.
A Predatorban nem mondják, hogy „Láthatatlannak hiszed magad,
de én látlak”.
És szerintem a világ nagy része most dühös,
mert folyamatosan ingadozunk szomorúság és félelem,
szomorúság és félelem közt.
Ezt nem engedjük meg magunknak, és haragszunk,
ha valaki bevág elénk az autópályán,
vagy kigyúrja magát egy film kedvéért.
Két hasonlóan életszerű példa.
Sok mindennel kell küzdenünk, és sok mindenen megyünk át.
Sok mindenen.
Nem is olyan régen járvány volt.
Nem hagyhattuk el a házat, mert volt egy új betegség.
Vártuk, hogy a tudomány utolérje,
és azóta is alig beszélünk róla.
Egyikünk sem dolgozta fel.
Nem is tudom, hogy kéne feldolgozni,
de legalább beszélni kéne róla.
Figyelmen kívül hagyjuk, mint egy fingot a liftben.
Önök mit csináltak a karanténban?
Én megnéztem az 1980-as évek összes filmjét,
és banánt mostam a mosogatóban.
Banánt mostam a mosogatóban!
Ez az egyetlen gyümölcs, amit nem kell megmosni.
A természet becsomagolta.
Azt hiszem, egy év alatt 200 banánt megmostam a mosogatóban.
Életemben nem mostam banánt a mosogatóban,
egy év alatt 200 banántól a mosogatóban
eljutottunk megint nulla banánig a mosogatóban.
Időnként elmentem valami édességért.
Maszkot húztam az arcomra, hoztam egy sajttortát,
és bevittem a házamba, mintha plutónium lenne nálam.
Betettem a mikróba, két percig lőttem sugárral,
iszaposra melegítettem, és forrón ettem az üstből,
mintha az ördög reggelizne éjnek évadján.
Fura év volt.
A feleségem rizikócsoportba tartozott,
és végig sajnáltam, és aggódtam érte.
Tudják, mi segített át ezen?
A terápia. A terápia segített át.
Mert segített.
Tudom, kiváltságos helyzetben vagyok.
Nagyszerű életem van, de most a saját érzéseimhez is jobban kapcsolódom.
Helyükre kerültek az érzéseim. Lesz még dolgom velük.
Sok dolgom lesz még velük, de már sokkal jobban kapcsolódom.
Többet sírok.
Kétszer is sírtam egy Godzilla-filmen.
Godzilla Mínusz Egy, látták? Nagyon jó.
Kétszer sírtam rajta.
És még most is nézek filmeket Emilyvel.
És még most is, amikor könnyezni kezdek,
fenyegetve érzem a férfiasságomat,
és próbálom elrejteni a könnyeimet Emily elől,
bár a sírásom látványa rengeteg örömet okoz neki.
Egy pszichopata felesége vagyok.
Ötödik válasz.
„Szerinted a rossz kritika jó ok arra, hogy terápiára járj?”
Igen! A rossz kritika jó ok a terápiára.
Tudod, mi jó ok még terápiára?
Hogy reggel ki kell kelned az ágyból.
Nagyon nehéz.
Nagyon nehéz most nekünk.
Sok mindenen megyünk keresztül. Klímaváltozás.
A városom egy hónapig lángokban állt a klímaváltozás miatt.
Az egészségügyi rendszer a jólétet helyezi előtérbe az egészséggel szemben.
Meg az a faszság, ami ma a politikánkban zajlik.
A szomszédaink,
akik teljesen más valóságban élnek, mint mi. Ez sok egyszerre.
És pótolhatatlan, amikor egy profi a szemedbe néz, és azt mondja:
„Azért érzel így, mert kurva nagy szarban vagyunk.”
Igen.
Mert tudod, mit csinál a terapeutád, miután beszélt veled?
Beszél a terapeutájával.
„Most mondtam az ügyfelemnek, hogy kurva nagy szarban vagyunk.”
Mire az: „Igen, elbaszott egy helyzet.”
Aztán azok is beszélnek a terapeutájukkal, meg később azok is.
Egészen a sor végéig, ahol van egy csúcsterapeuta,
aki átveszi mindenkinek a problémáit,
és nincs kivel beszélnie,
a boltban kószálva keresi a tekinteteket,
hogy „Mondjátok, hogy nem lesz semmi baj!”
Nézzenek a szemébe, mondják neki, hogy „Elbaszott egy szar ez,
és nem lesz semmi baj.”
Elbaszott egy szar ez,
és nem lesz semmi baj.
Ezt mondom most Önöknek.
„Elbaszott egy szar ez, és nem lesz semmi baj.”
Elbaszott egy szar ez, és nem lesz semmi baj.
Most mondják velem!
Elbaszott egy szar ez, és nem lesz semmi baj.
Nagyon jó érzés. Még egyszer!
Elbaszott egy szar ez, és nem lesz semmi baj.
Nagyon köszönöm, Chicago! Csodálatos volt!
Köszönöm!
Ráadás!
Nem készültem ráadással.
Csak el kéne énekelnem az egész Hotel Californiát.
Nem, azt senki sem akarja.
Oké, már tudom, mi lesz. Ráadásként elmondom
az első viccet, amivel színpadra álltam.
De megcsinálom az egészet. Megcsinálom az...
Nagyon köszönöm! Eljött az én időm!
Gyerekkorom óta
tudós akartam lenni.
De igazán sikeres.
Mindig is szerettem volna, ha rólam neveznek el egy mértékegységet.
Mert minden menő tudósnak van ilyen.
Joules, Newton,
vagy ott van Mr. Kilométer.
De ő mégsem jött Amerikába.
Szóval egy mértékegységet akarok elneveztetni magamról,
de valami menőt akarok.
Például: „Tekerjétek fel a torpedókat öt Nanjianira!”
„Öt Nanjiani? Ez túl sok energia!”
„A legtöbb ember egy Nanjianit sem bír el.”
Köszönöm!
DRÁGA BAGEL EMLÉKÉRE
2008. AUG. - 2025. SZEP.
A feliratot fordította: Széphelyi Juli