Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Mine damer og herrer, ta vel imot:
Kumail Nanjiani!
Hei!
Ja.
Hei!
Ja!
Takk.
Hvordan har dere det, Chicago?
Jeg gikk ut på scenen og hørte dere jublet, og gråt jeg nesten.
Jeg ble overveldet. Takk.
Dere er helt fantastiske.
Det betyr så mye for meg at dere er her i kveld.
Jeg vil avklare én ting.
Jeg vil sørge for at dere vet at jeg begynte som standup-komiker
her i Chicago.
Det er sant.
Jeg begynte med standup i Chicago,
så gjorde jeg det i mange år,
jeg sluttet i ti år,
og nå har jeg begynt med standup igjen.
Det er viktig for meg
at dere vet jeg ikke er en skuespiller som sier:
"Nå skal jeg gjøre standup."
Jeg vil heller at dere tror jeg oppfant COVID, ok?
Og ikke vær rare på grunn av musklene.
Jeg vet at noen er rare når de ser dem.
Ikke vær rare.
Noen blir redde. Ikke vær redde.
Disse musklene skader dere ikke.
Disse musklene er kun til pynt.
Disse musklene har aldri vært i kamp.
Dette er det nærmeste jeg har vært en slåsskamp, ok?
For flere år siden da jeg bodde i Brooklyn.
Jeg kjørte min kones bil rundt om natten for å finne en plass å parkere.
Jeg fant endelig en.
Jeg kjørte inn, en annen fyr kjørte inn,
vi begynte å krangle.
Jeg sa: "Dra til helvete."
Han gikk ut av bilen,
begynte å gå mot meg, og sa: "Hva sa du?"
Og jeg sa: "Jeg sa unnskyld!"
Det er det nærmeste jeg har vært en slåsskamp.
Har aldri vært i slåsskamp, for jeg er kjempeflink til å beklage.
Elsker å være tilbake i Chicago. Mye har forandret seg.
Marihuana er lovlig her nå.
Jeg skal begynne med noe kontroversielt.
Jeg tror det var en feil å legalisere marihuana.
Vent litt.
Det var ikke slutten på showet. Jeg har et poeng.
Forresten, husker noen hvordan det var
å kjøpe marihuana før det ble lovlig?
Du måtte dra hjem til en fyr.
Du måtte late som om du var venn med en fyr.
Du måtte se litt av The Matrix med ham.
Du måtte klappe iguanen hans. Det var et jævla mareritt.
Og hva gjorde du etter å ha kjøpt gress av ham?
Røykte.
Ja, røykte med ham!
Hva? Nei!
Du har så mye, jeg har så lite.
Hvorfor må jeg gi noe av det tilbake til deg gratis?
Man gjør ikke det på andre steder, på restaurant, til kelneren,
du sier ikke: "Greit, her er en bit av burgeren min."
La meg forklare hva jeg mener, ok?
Jeg synes marihuana bør avkriminaliseres.
- Jeg synes ikke folk bør havne... Ja. - Ja.
Jeg synes ikke folk bør havne i fengsel for besittelse.
Folk som er i fengsel for marihuanabesittelse bør slippes ut.
Jeg synes det er latterlig.
Jeg synes bare ikke det burde være 100 prosent lovlig.
Jeg føler at jeg må bryte loven litt
for å føle det jeg føler når jeg er høy.
Jeg skal gi dere et eksempel.
For noen uker siden var kona mi og jeg i Nord-California.
Vi skulle på en fin datekveld til en fin restaurant,
og jeg spist cannabis-snop.
Og forresten, nå som marihuana er lovlig,
er det spiselige mye bedre fordi det er et tall på esken
som forteller deg maks hvor høy man kan bli.
I gamle dager var det alltid et mystisk eventyr.
Noen prøvde bare å bevise et poeng.
Jeg husker da jeg bodde her, at det var en gammel dame
som gikk på barer og solgte marihuanamuffins.
Og jeg kjøpte en gang en marihuanamuffins av henne.
Og jeg spiste den, og hun sa: "Spiste du hele greia?"
"Du må dra hjem øyeblikkelig."
Og så lå jeg våken i sengen i tre dager,
og tenkte på alle e-poster jeg hadde sendt de siste fem årene.
Jeg er mye bedre nå.
Vi var på date, og jeg var superhøy,
men jeg visste nummeret på esken, så jeg følte meg trygg.
Så vi gikk og satte oss ute.
Det er nydelige fjell, og jeg fikk solen i øynene mine,
og jeg stirret på den...
Jeg var så høy, jeg sa: "Du er høy, jeg er høy."
"Samme ord, to betydninger."
Kelneren kommer opp og sier: "Sir, nå er solen i øynene dine."
Og jeg sier: "Du tuller."
Han sa: "Nå er solen i øynene dine,
men når den begynner å gå ned, vil du oppleve
den vakreste solnedgangen i hele California."
Jeg så på denne mannen, kjempehøy,
og tenkte: "Kommer solen til å gå ned bak fjellene..."
"Eller foran fjellene?"
Det burde være litt ulovlig.
Jeg burde måtte bryte loven litt
for å glemme hvordan sola funker.
Jeg tenkte: "Jeg har aldri vært på restauranten din, så...
Jeg vet ikke hvordan du gjør ting her.
Jeg vet ikke om du setter solen bak fjellene
eller foran fjellene.
Men hvis det er foran, vil jeg sitte en annen plass."
Jeg har vært på konserter nylig. Jeg elsker å gå på konserter.
Jeg elsker livemusikk. Noe av det jeg liker best.
Litt som magi, som noe jeg ikke kan gjøre. Jeg elsker...
Ja. Jeg elsker å gå på konserter.
Jeg skal si deg hva jeg hater, og det skjer på alle konserter.
Jeg hater ekstranummeret.
Jeg hater hele greia.
Ikke lat som du drar.
Bli på scenen, spill alle sangene i ett.
Det er sent. Jeg må jobbe i morgen.
Bli på scenen, spill alle sangene i ett.
Hvor skjørt er egoet ditt at du må få oss til å klappe ekstra for deg,
så du avslutter showet vi allerede har betalt for?
Vi har klappet for deg hele kvelden.
Hva vil fylle hullet i sjelene deres, musikere?
Ikke få oss til å spille med på det dumme spillet.
De sier: "Konserten er over.
Vi drar uten å spille våre tre største sanger."
"Nei!"
"Jeg kan ikke tro at Eagles dro uten å spille 'Hotel California'.
Og 'Desperado!'
Og 'Hotel California'."
Jeg kjenner ikke musikken deres.
Jeg så en konsert nylig. Dette gjorde meg så sint!
Da de lot som de dro,
lot gitaristen telefonen stå igjen.
Ta den med deg, mann!
Lat i det minste som om dere drar for godt.
Om dere skal gjøre det, gjør det skikkelig.
Skru på lysene, åpne dørene, insister på at konserten er over.
Og når alle drar, kom ut igjen og spill tre sanger til.
Få alle til å avlyse Uber-ene.
Chicago, dere er så fantastiske.
Kan jeg snakke om noe litt
følelsesmessig vanskelig for meg å snakke om?
Er det greit for dere? Har jeg deres tillatelse?
Ja? Ok, flott.
Jeg har katt som heter Bagel.
Jeg kaller henne Everything Bagel fordi hun er alt for meg.
Jeg vet det.
Jeg forteller dette for...
For å illustrere hvor ekkel kjærligheten min er for henne.
Jeg elsker henne for mye. Hun er for viktig for meg.
Jeg er redd for hvor glad jeg er i henne.
Noen ganger kysser jeg hennes så mye
at jeg putter hele ansiktet hennes i munnen.
Jeg skulle ønske jeg kunne spise henne og at hun fortsatt var her, liksom.
Trump hadde rett om innvandrere.
Jeg skulle ønske jeg kunne spise henne og så føde henne,
for det er det ekte kjærlighet er.
Jeg har så mange navn på henne, Bagel, Bages, Little Baby Bages.
Og nylig, ut av det blå: Sweet Christian Girl.
Jeg vet ikke hvordan det startet.
Ante ikke engang at jeg gjorde det. Kona mi oppdaget det.
Hun sa: "Kalte du katten søte kristne jente?"
Det gir ingen mening, for jeg er ikke kristen.
Og hun er ikke kristen.
Hun tror på noe, liksom.
Hun er "spirituell".
Jævla Hollywood-katter. Motbydelig.
Bagel fylte nettopp 16.
Ja vel, det trengte jeg ikke.
Ikke fan av den responsen.
Jeg forstår hvordan tiden fungerer, ok?
Det funker ikke med mennesker. "Bestemoren min fylte nettopp 90."
Jeg vet det, 16 er en høy alder for en katt.
Alderen hennes slo meg. Jeg husker da hun var åtte,
da Little Baby Bagel var åtte.
Jeg tok henne med til dyrlegen,
som sa: "Du vet, greia med eldre katter..."
Og jeg sa: "Hva mener du med "eldre"?
Det er en liten baby. Se på henne.
Det er en liten baby!
Skriv ned 'baby' på det dumme papiret ditt.
Jeg har et spørsmål til deg. Er du en idiot?"
Tar ut en laserpeker. "Er dette oppførselen til en voksen?"
"Skriv ned 'baby'."
Alderen hennes snek seg innpå meg, for man ikke har milepæler
som markerer tidens gang med katter.
De går ikke på skolen, tar ikke lappen, gifter seg ikke.
Nei. Jeg fikk Bagel da hun var så liten.
Noen måneder senere var hun så stor.
Og siden da har hun sett helt lik ut.
Og lært null nye ting.
Så alderen hennes slo meg plutselig.
I fjor var jeg i London og jobbet i fire måneder,
og jeg tok med meg Bagel, for jeg kan ikke leve uten henne.
Og Little Baby Bagel begynte å få noen helseproblemer.
Og vi måtte ta henne med til dyrlegen mange ganger.
Vi måtte ta mange tester. Hun måtte bli på sykehuset over natten.
Det var forferdelig. Ja.
Så hadde vi endelig det siste møtet med veterinæren
da de fant ut hva som var galt med Bagel.
Vi gikk inn, og en britisk dyrlege var der,
og han hadde et veldig dystert ansiktsuttrykk.
Og han sier: "Katten din har et forstørret hjerte."
Og jeg sa: "Ja, jeg vet at hun har et stort hjerte.
Når jeg er trist, kan hun føle det,
som om vi er psykisk forbundet, og hun legger ansiktet her
og maler, og det får meg til å føle meg bedre."
Og han sier: "Nei, for katter er et stort hjerte ille."
Og jeg sa: "Ja vel."
"Så, hvilken størrelse på hjerte er bra?"
Og han sa: "Et i normal størrelse."
Jeg visste at timen ikke gikk bra,
for det første jeg gjorde da jeg kom hjem, var å google:
"Er veterinærer ekte leger?"
Det er de.
De må... De går på skole og alt.
Og mens menneskeleger må ta vare på menneskekroppen,
må dyrlegene ta vare på alle andre typer kropper på jorden!
Du kan ta med en iguan eller en påfugl,
og de sier: "Greit, la oss se hva som skjer inni denne greia."
"Håper den har et hjerte, ellers vet jeg ikke hvor jeg skal begynne."
Uansett, tilbake til timen.
Fyren ga oss nyheter, og det var ikke gode nyheter.
Jeg vet ikke hva ansiktet mitt gjorde,
men denne britiske fyren ble pinlig berørt,
og gikk bakover
og lette etter noe, men han fant det ikke.
Og til slutt fant han...
Dere vet det gråpapiret legene trekker ut som de tvinger deg til å sitte på?
Det er som et veldig tynt og bråkete stykke papir?
Man kan se gjennom det.
Det er samme materiale som toalettsetetrekk på fly.
Han river av et hjørne av det og gir det til meg.
Og jeg sier: "Hvorfor gir han det til meg?
Han tror jeg vil gråte."
Og jeg sier til ham: "Jeg skal ikke..." Og før jeg blir ferdig, renner
tårene nedover i ansiktet.
Jeg prøvde å bruke det til å tørke tårene.
Og det var ikke absorberende i det hele tatt.
Jeg flyttet bare tårene rundt ansiktet mitt.
Jeg hadde tårer i pannen, som var en ny følelse.
Og da han så meg gråte, ble denne britiske fyren så pinlig berørt,
for han er brite, og følelser er ikke...
Punktum.
Så nå gir denne fyren oss fem piller,
og han sier: "Bare gi dem til katten hver dag."
Og jeg sier: "Hvordan foreslår du at jeg gjør det?"
Du vet at katter er kjent for å være medgjørlige
og gjør det du ber dem om."
Og han sier: "Bare ha det i maten hennes, så spiser hun det."
Som selvfølgelig ikke fungerer!
Forestill deg at du er på en restaurant
og i spagettien din er det fem tylenol.
Du ville sagt: "Faen ta denne restauranten.
Jeg drar. Jeg har ikke vondt i ryggen lenger."
Har noen her måttet medisinere en katt?
Det er vanskelig, ikke sant?
Hvis livet ditt er for lett, medisiner en katt.
Faktisk, i den nyeste Saw-filmen, en av utfordringene
er at de må medisinere en katt.
Alle dør.
Bortsett fra katten. Katten lever fortsatt.
Så, piller i mat-planen fungerte ikke.
Så gi oss... De som har medisinert katter, jeg er sikker på at...
Det er som en plastsprøyte-greie.
Men i stedet for en nål på enden er det et hull,
og du putter pillen i hullet.
Du skal åpne munnen hennes og skyte pillen inn
i den lille babyhalsen hennes.
Det er et problem.
Jeg får ikke åpnet munnen hennes.
Jeg vet ikke hvordan.
Jeg er så mye større enn henne.
Jeg vet ikke hvordan hun har trent kjevemusklene.
Jeg vet ikke om hun har gjort Tae Bo
eller en mer oppdatert treningstype.
P90X, driver hun med.
Hun driver med psst 90X. Psst-90X?
Hun driver Mjau Bo. Tenk dere, en liten katt?
Psykologen min sier jeg bruker ordspill når ting blir følelsesmessig utfordrende.
Det viste seg å være riktig.
Greit.
Jeg kan dra til helvete etter forestillingen.
Det funket altså ikke. Vi var i London.
Vi kjøpte et fransk produktet. En pill putty.
Det er noe klissete greier, så legger en pillen i midten
og omgir den med kliss, de kan ikke smake pillen,
og de spiser hele greia.
Og folk som ikke vet det, pille putty ser ut som kitt
og lukter som kloakken under Buffalo Wild Wings.
Og Bagel elsket det!
Hun fikk ikke nok av det!
Og produktet hun liker...
Vi var i London, dette var et fransk produkt.
Og navnet på produktet hun elsket,
het EasyPill Giver Cat.
De skrev noe i Google Oversetter og tenkte:
"Det skal vi kalle det.
Ingen omskriving nødvendig.
KI slår til igjen."
EasyPill Giver Cat.
EasyPill, Giver-katt.
EasyPill, ett ord. EasyPill, som ikke er et ord.
EasyPill Giver Cat.
Hun er ikke giverkatten, hun er den gitte katten.
Jeg har notater.
Men Bagel elsket det, så da vi fløy hjem til LA,
tok vi med oss kofferter fulle av EasyPill Giver Cat.
Så ga vi det til henne i LA, og hun sa: "Nei, det er min europeiske mat.
Det spiser jeg ikke hjemme. Jeg går på diett."
Så tok vi henne med til veterinæren i LA,
og han ga oss en salve
som man kan gni i øret hennes som har samme effekt.
"Hvorfor begynte du ikke med det? Oppfant du dette forrige uke?
Fortell veterinærene i Europa om det."
Så det er mitt råd til dere.
Hvis dere må medisinere en katt,
gå rett til salven som du kan gni i øret deres.
Men før dere gjør det, prøv EasyPill Giver Cat.
Jeg selger det etter forestillingen.
Jeg får natt-tanker.
Får dere natt-tanker? Ja. Vet dere hva jeg snakker om?
Når dere ligger i senga om natten og ikke får sove, og hjernen din sier:
"Her er noe nytt å bekymre deg for."
"Hadde du ikke tenkt på det? Det er fordi du er litt dum.
Og alle vennene dine vet det."
Natttanker er som dagtanker, bortsett fra at de hater deg.
Når solen er oppe, har jeg all tillit til verden, men om natten
er det full spørretime.
Hver kveld må jeg budsjettere en time.
Hver natt mellom 03.00 og 05.00,
en time hver natt,
der de gode delene av hjernen min sover
og de dårlige delene dukker frem.
Så jeg skal lese mine nyligste natttanker.
Dette er ekte, faktiske tanker, gjengitt ordret,
som har holdt meg våken om natten, ok?
"Natttanker.
Den e-posten jeg sendte tidligere i dag.
Jeg skrev: 'Takk for at du tok kontakt. Kjekt å høre fra deg.'
Burde jeg ha sagt: 'Flott å høre fra deg'?
Jeg burde sende dem en e-post og klargjøre.
De vil vite at jeg bryr meg fordi jeg sender e-post klokken 04.17.
Husker du vaskebjørnen som pleide å komme hjem til deg hver dag,
og så sluttet den å komme?
Jeg lurer på om jeg gjorde noe som opprørte den."
"Er Big Bird en kylling?"
Denne tanken holder meg våken om natten.
Denne kødder virkelig med hjernen.
Denne holder meg våken om natten.
"Hvite mennesker..."
Det er mer!
Dere har helt rett. Det hadde holdt.
Bare: "Hvite mennesker. Punktum."
Bare det å vite at dere fins.
Hvordan er det mulig å sove?
Godt å se så mange av dere her i kveld.
Se om dere kan skjønne dette, ok? Dette holder meg våken om natten.
Se om dere kan skjønne dette: "Hvite folk
får alle mulige hår- og øyefarger naturlig,
og folk av alle andre etnisiteter får nøyaktig de samme."
"Hvite folk kan ha rødt hår, blondt hår
og brunt hår, og grønne øyne, blå øyne,
og brungrønne øyne,
og folk av andre etnisiteter får svart hår og svarte øyne."
Over alt!
Alle andre etnisiteter?
Asiater, svarte,
den typen asiater som jeg er.
Latinamerikanere.
Vi får bare svart hår og svarte øyne.
Hva faen er det?
Jeg finner ikke ut av det.
Det beste jeg kan finne på, er
at Gud elsker dere mer.
Men det ikke kan ikke være sant. Han ser hvordan dere er.
Vi får bare svart hår og svarte øyne.
Og de er ikke bare våre engang.
Hvite kan også ha svart hår og svarte øyne.
Dere har kolonisert det også.
Når jeg ser en hvit person med svart hår og svarte øyne,
tenker jeg: "Kom deg av plenen min!"
"Hva er CVS forkortelse for?"
Jeg har altså angst.
Og jeg tenkte på dette, jeg tror grunnen til at vi har angst,
er at kroppenes selvoppholdelsesmekanismer
er helt utdaterte.
Selvoppholdelsesmekanismene våre,
overlevelsesmekanismene er basert på kamp eller flukt, ikke sant?
For i gamle dager om man så leopard,
gjorde kroppen din gjør deg klar for intens fysisk aktivitet, du kunne
kjempe mot den eller løpe vekk fra den.
Og nå har vi for det meste
ikke de problemene,
men kroppen vår har de samme løsningene.
Det er bare kamp eller flukt.
Så jeg ligger i senga midt på natten,
og får ikke sove:
"På festen tidligere i dag,
da jeg sa til Greta at jeg trodde alle barn var dumme,
håper jeg hun ikke trodde jeg mente at barnet hennes var dumt."
Og hjernen min sier: "Du blir angrepet av en løve nå!
Jeg har fått hjertet ditt til å slå fort, og pusten din veldig svak.
Så finn et tre å klatre i. Nå!"
Og jeg bare ligger ristende i senga sånn:
"Jeg burde gå på Instagramen hennes
og bare like bilder av barnet hennes."
Kroppen min: "Jeg fikk deg til å å svette så du ikke overopphetes."
Og jeg sier: "Jeg vil bare sove!"
Den spør: "Sover du? Ta det med ro.
All den energien vil bli kanalisert
til å sørge for at du skjærer tenner hele natten."
"Er det nyttig?"
"Vil et besøk til en nedlatende, dømmende tannlege
være løsningen du leter etter?"
Det er et stort sprik mellom problemene vi har
og løsningene kroppen vår gir oss.
Du sier: "Jeg har... Jeg begynner i en ny jobb i morgen.
Håper kollegaene mine liker meg.
Jeg håper de ikke innser at jeg er full av dritt."
Kroppen din svarer: "Jeg har det. Du skal ikke få bæsje på en uke."
Det hjelper ikke.
Kona mi og jeg, vi...
Vi bor i LA, vi har et hus i LA.
Og så har vi et basseng.
Om jeg ikke trengte å nevne det for denne historien, hadde jeg droppet det.
Jeg prøver å være relaterbar her oppe, Chicago.
Vet ikke hva jeg skal si. Det er tøft, livet er urettferdig.
Jeg har et basseng.
Det er et beskjedent basseng.
Det er stort! Det er bare ikke sikkert på seg selv.
Vi pusset opp huset,
og mens vi pusset opp,
bodde kona mi og jeg hjemme hos en venn.
En dag sjekket vi arbeidet som ble gjort,
og rundt bassenget
fant vi en tom chipspose
og en tom bukse.
Og min vakre kone friker ut litt.
Hun sier: "Hva skjer? Finn ut av det.
Jeg vet ikke hva vi skal gjøre.
Vi burde installere kameraer."
Så jeg sa: "Ok, la oss gjøre det. Vi installerer kameraer."
Så vi installerte kameraer.
Noen dager senere var vi på stedet vi bodde,
og pling, så kom det et varsel på telefonen min.
Jeg skrur den på.
Det er en direktesending fra kameraene hjemme hos meg til telefonen,
og jeg kan se, i sanntid,
en ung mann og en ung kvinne, et ungt par,
klatre over porten min
og gå til hagen min. Jeg ser bare dette skje.
De var ikke engang anstendige nok
til å snike seg på tå som ranere.
De var helt nonchalante.
De var ikke chalante i det hele tatt.
De går i bakhagen min. De åpner piknikkurven sin.
De tok med en piknikkurv!
Og de tok frem brød, ost og en brødkniv.
De tok med en brødkniv!
De er ikke engang i bassenget. De er luremus.
De driver forspill med bassenget.
De bare satt der og spiste brød og ost,
og lo. De lo.
Og jeg så på dette her,
og Emily så på det her.
Jeg bare: "Hva ler de av?" De sier: "Vi er så flinke på lavskalaforbrytelser."
Og Emily sa: "Det er en mikrofon på kameraet."
Ja! Så jeg sier: "Ok, det kan bli gøy."
Så vi skrur på mikrofonen,
og nå kan vi høre hele samtalen deres i sanntid.
Og de har samtalen man har på tredje date.
Skjønner dere?
Hun sa: "Foreldrene skilte seg da jeg var liten."
Han sier: "Mine også. La oss ha sex for første gang."
Det var stemningen.
Uansett, jeg så på dette, og Emily så på.
Emily sa: "Vi burde kjøre bort dit nå."
Og jeg sa: "Jeg vil ikke kjøre dit, de har en kniv."
Emily sa: "Vi kan ta med en kniv."
"Ja, jeg vil ikke ha en knivkamp i dag, min kjære.
Hva skjer om jeg taper?
Seriøst, Emily, hva skjer om jeg vinner knivkampen?
Dreper jeg dem bare?
Er det det du vil, kjære?"
"Dere svømte i bassenget mitt!" Stikk, stikk, stikk!
"Kjære, etter dine instrukser, har jeg drept piknikparet.
Der ligger likene deres.
Har du bruksanvisningen til det nye kamerasystemet?
For vi må slette noen opptak."
Det ser ganske overlagt ut. Jeg går inn med en kniv.
Så vi bestemte oss for å la være.
Vi diskuterte bare:
"Skal vi ringe politiet?"
Vi diskuterte det virkelig, hadde en ekte samtale om det,
der jeg sier: "Kjære, vi vil ikke at de skal svømme i bassenget vårt,
men vi vil heller ikke at de skal bli arrestert for dette.
Det er teknisk sett innbrudd.
Men Emily, når navnet ens er i systemet, får man ikke jobb.
Det er et veldig vanskelig hull å klatre ut av, kjære."
Vi diskuterte på ekte.
Jeg sa: "Dette landets rettssystem,
det er ikke interessert i rehabilitering, nei!
Amerikas strafferettssystem skaper karrierekriminelle.
Jeg så en dokumentar om det."
Og jeg la merke til at mens vi har snakket,
hadde begge sluttet å snakke,
og stirret på oss gjennom telefonen.
For når du skrur på mikrofonen, går det begge veier.
De har hørt hele denne samtalen.
De hadde hørt oss si: "Vi kan ta med en kniv."
Vi stirret på dem, de stirret på oss
som to vaskebjørner tatt på fersken i søpla.
Lysegrønne, glødende, nattesyn-øyne.
Og etter den lengste stillheten i mitt liv... jeg sverger at dette er sant!
Etter mitt livs lengste stillhet, sa kona mi:
"Politiet har blitt tilkalt."
"Emily, lager du en robotstemme?"
Hun svarte: "Det høres mer offisielt ut."
De kan høre dette også.
"Politiet har blitt tilkalt."
Hun gjentok det bare mange ganger.
Hun sto fast. Ante ikke hvordan hun kom seg fra det.
Hun ba meg om hjelp,
jeg kunne ikke la henne vente, så jeg fikk panikk og sa:
"Ja, du har rett. Politiet er på vei.
De satte seg nettopp i politibilen.
Jeg er politibilroboten.
Det er et nytt program de tester ut i Los Angeles.
Ta til venstre på La Cienega."
Da dro de.
For de hadde hørt to kyborger
krangle om fengselsindustrikomplekset,
og i stedet bestemte de seg for å ha sex for første gang.
Da de dro, satte jeg på mikrofonen igjen og sa:
"På vei ut, ta en eske Easypill Giver Cat."
Jeg er innvandrer.
Ja. Er det noen andre innvandrere her?
Noen? Ja?
- Ja, hvor er du fra? - India.
India?
Jeg tror det er noen andre her.
Jeg er fra Pakistan.
Det pleide å hete India.
Hvor lenge har du bodd her?
- Førtiåtte år. - Førtiåtte år!
Noen andre?
- Ja, hei. Hvor er du fra? - Tidligere Sovjetunionen.
Tidligere Sovjetunionen.
Hva heter det i dag?
Du har bare sagt hvor du ikke er fra.
- Hvor? - Russland.
Russland. Er du... Hvorfor sa du ikke bare "Russland"?
Har det vært på nyhetene i det siste?
Hva skjedde med Russland?
Jeg føler at vi pleide å høre mye om dem,
det har vært stille en stund.
- Hvor lenge har du bodd her? - Førtini år.
Førtini år.
- Hvor gammel var du da du kom hit? - Sju.
Sju. Er det noen ekte innvandrere her?
Jeg driver bare og er alvorlig.
Noen andre innvandrere?
Du kan ikke peke på noen andre.
Du kan ikke si: "Innvandrer der borte."
Du kan ikke gjøre det de neste fire årene.
Så vi vet dette,
jeg tror folk som er født her tror grensene er vidåpne,
alle kan bare valse inn,
men folk som oss, som måtte flytte hit, skjønner at det ikke er sant.
Det er vanskelig å flytte til Amerika.
Det tok meg 14 år å få oppholdstillatelse,
kostet meg over 10 000 dollar. Advokathonorar, søknadsgebyr.
Og folk vet ikke dette.
Hele prosessen avhenger av ett intervju.
Og den dagen, i det rommet, er det én person.
Og den dagen er det helt opp til den personen.
De kan si ja, og du kan bli,
eller de sier nei, og du er på båten til Pakistan.
Det er bare om du er fra Pakistan. Det er ikke normen.
"Men jeg er fra Canada."
"Drit og dra! Du skal til Pakistan."
"Å nei, det står så mye på spill."
Jeg gikk inn for å snakke med en kvinne, og hun satt ved pulten sin,
og jeg kan ikke tro at hun fikk lov til å ha dette.
Dette er helt sant.
Rett bak skrivebordet hennes på veggen, hadde hun en stor Jesus-kalender.
En "månedens Jesus"-kalender.
Med Jesus som utfører forskjellige aktiviteter hver måned.
Jesus som fisker.
Jesus som spiller basket.
Måneden min var at Jesus kjørte båten til Pakistan.
Jeg satte meg ned, og hun skulle spørre meg,
og jeg er veldig skremt, og hun vil være skremmende.
Hun har brillene sine ned hit, hun lener seg inn,
hun prøver å stikke hull i historien min,
hun prøver å ta meg i en løgn.
Så, omtrent halvveis gjennom, bare for å se hva som ville skje, sier jeg:
"Jeg ser ikke på meg selv som muslim lenger."
Så er hun en plutselig en helt annen.
Mye greiere etter det.
Skuldrene hennes slappet av, det var som hun sa: "Gudskjelov."
Brillene hennes er av, hun lener seg bakover.
Nå ler hun av vitsene jeg forteller.
Og så spør hun meg:
"Hva synes foreldrene dine om at
du skal oppdra barna dine som kristne?"
Ja, som jeg aldri sa noe om.
Hun bare antok at hvis han ikke liker vanilje,
må han like sjokolade.
Så jeg så på henne og sa: "De blir ikke glade, frue
men jeg bare elsker Jesus så høyt.
Hvor fikk du den kalenderen fra?"
Godkjent.
Jeg er så oppriktig glad for å være tilbake på dette nydelige teateret.
Det er så vakkert.
Det var her jeg startet med standup. Og møtte min nydelige kone.
Herregud!
Så jeg er veldig glad for å være tilbake.
Sist jeg opptrådde på dette stedet, var i to tusen og...
Og jeg varmet opp for Zach Galifianakis her,
og jeg husker at jeg gjorde det showet og tenkte:
"En dag er jeg hovedattraksjon her."
Og i dag får jeg filme spesialen min her.
Ja.
Så takk for at dere kom.
Dere har vært fantastiske. Vidunderlig å komme tilbake.
Kan jeg snakke om noe annet
som er følelsesmessig sårbart for meg å snakke om?
Er det greit for dere? Ja?
Ok, takk.
Så dette er følelsesmessig sårbart. Dette er vanskelig for meg å snakke om.
Dette er sant.
For noen måneder siden var jeg med på en fransk podkast.
Og på podkasten nevnte jeg at jeg var i en film,
og da den kom ut, var anmeldelsene så ille og såret følelsene mine så dypt
at jeg begynte å gå til en psykolog.
Og av en eller annen grunn ble den lille delen av podkasten
plukket opp av alle store aviser i Amerika.
Virkelig. Som Chicago Tribune,
Sun-Times, New York Times, Rolling Stone.
Alle publiserte saken, og alle hadde samme overskrift.
Dere kan slå det opp. Overskriften var:
"Dårlige anmeldelser sendte Kumail Nanjiani i terapi."
De sendte meg ikke i terapi.
Folk blir sendt i fengsel.
Jeg ble ikke dømt til terapi.
En dommer sa ikke: "47 % på råtne tomater?
Du må snakke med en spesialist."
"Kaller du det en tredje akt?
"For mange karakterer."
Ikke bra at så mange vet nøyaktig
hvilken film jeg snakker om.
Ikke bra.
Jeg ble ikke sendt i terapi. Jeg valgte å gå i terapi,
fordi jeg innså at for mye av selvtilliten min var knyttet
til det folk syntes om arbeidet mitt.
Hvis jeg lagde noe bra som folk likte, var jeg et godt menneske.
Om jeg lagde noe dårlig, var jeg et dårlig menneske.
Og jeg innså at det var uholdbart.
Jeg måtte finne ut hvordan jeg kunne få selvtilliten fra innsiden,
og ikke være basert på andres meninger om arbeidet mitt.
Det var derfor jeg gikk i terapi.
Det var ikke Amerikas reaksjon.
Det som fulgte i stedet, var to uker der alle på sosiale medier
kalte meg en baby.
Nei, til deres forsvar har de helt rett.
Jeg er en stor baby. Følelsene mine blir såret konstant og dypt
og derfor gikk jeg i terapi
for at det ikke skulle ødelegge livet mitt lenger.
Og det var tusenvis av svar på sosiale medier i to uker.
Folk som var veldig sinte på meg for at jeg snakket om å gå i terapi.
Det var tusenvis av svar,
men egentlig var det fem forskjellige svar tusenvis av ganger.
For alle på sosiale medier tror de er så smarte og originale,
men de gjentar bare ting som
tusenvis av mennesker allerede har sagt før dem.
Så det var fem forskjellige svar
tusenvis av ganger. Fem forskjellige svar,
og vi skal gå over hvert av de svarene...
og snakke om dem, ok?
Svar nummer én.
"Gikk ikke Hollywood-filmen din bra? Skal vi synes synd på deg?"
Nei, jeg vil ikke at dere skal synes synd på meg!
Men jeg skal få synes synd på meg.
Dette er livet mitt. Jeg er her inne.
Jeg jobbet veldig hardt med noe som jeg trodde ville bli fantastisk.
Da det kom ut, sa alle: "Nei, det suger!
Og vi synes du er teit.
Og vi har bestemt at du blir den første vi mobber
'for å komme i form'."
Hvordan faen skjedde det?
Det har ikke skjedd med noen andre i sivilisasjonens historie.
Hvorfor meg?
"Han har magemuskler? For en idiot."
Hva?
Hvem endret reglene?
Hvorfor advarte ingen meg?
Vet dere hvor vanskelig dette var?
Jeg har ikke på luktet kake på årevis!
Og nå vet jeg at dere alle venter på at jeg skal gå tilbake til den jeg var.
Det vil gjøre dere så glade om jeg blir som jeg var igjen!
Så nå er jeg fast i dette fengselet,
for jeg vil ikke gi dere tilfredsstillelsen.
Ingen grunn for meg å være muskuløs lenger,
men jeg er det, for faen ta dere!
Jeg skal gjøre armhevinger på dødsleiet mitt, for faen ta dere!
Når jeg ser på kake og spiser den,
tenker jeg på hvor glade dere blir om jeg spiser den,
det gir meg styrke til å ikke spise den.
Svar nummer to.
"Fikk du betalt for en film som ikke gikk bra? Buhu!"
Det er sant. Jeg fikk betalt for den.
Det betyr ikke at jeg ikke får være trist når den ikke gikk bra.
Og implikasjonen der er at fordi livet mitt er flott,
og det er sant, jeg har et flott liv,
det har jeg virkelig, og jeg er veldig takknemlig for det.
Jeg kan ikke tro at jeg får betalt for å være her oppe å snakke til
dere fantastiske folk.
Jeg er virkelig takknemlig for det.
Jeg forstår at jeg er veldig heldig.
Svært takknemlig for det.
Men det betyr ikke at dårlige ting ikke skjer med meg.
Jeg opplever skuffelser og frykt.
Babykatten min blir syk.
Noen ganger sitter magemusklene fast i beltet.
Dere vet ikke hvordan det er, fyldige jævler!
Folk svømmer i bassenget mitt uten min tillatelse.
Prøver bare å se hvor grensen går.
Svar nummer tre.
"Å se filmen din fikk meg til å ville gå i terapi."
Den der god. Veldig vittig.
Gi deg selv en kjeks, jeg spiser den ikke,
for faen ta deg, husker du?
"Filmen din fikk meg til å ville gå i terapi."
Da så du etter en unnskyldning for å gå i terapi,
så bare hyggelig.
Hele familien din kan takke meg.
Svar nummer fire.
"Han jobbet veldig hardt i et år med filmen sin,
og så gikk det ikke bra. Selvsagt ble han gal."
Ok, det vil jeg snakke om.
For det første er psykisk sykdom ekte sykdom,
og man burde ikke snakke ned de som lider av det ved å kalle dem gale.
Det er ugreit. Ja.
Men man trenger heller ikke være psykisk syk for å gå i terapi,
og bare fordi du går i terapi, betyr ikke det at du har en psykisk sykdom.
Ja.
Jeg er heldig som ikke er psykiske syk,
men jeg drar nytte av terapi
fordi jeg har masse skrot i hodet,
jeg ikke vet hva jeg skal gjøre med.
Jeg vet ikke hva som skal kastes, hva som må resirkuleres
eller hva som er kompost.
Natt-tanker hver jævla kveld.
Jeg trengte en å gå gjennom det med, sitte gjennom det
og sortere det for meg.
Det hjelper meg.
Dette er helt sant.
Lenge trodde jeg ikke jeg hadde negative følelser.
Det er sant. Jeg trodde ikke jeg hadde negative følelser,
jeg trodde jeg var glad hele tiden,
men av og til ble jeg veldig sint ut av det blå!
Det viste seg at jeg hadde negative følelser.
Jeg visste det bare ikke.
Og jeg tok den ubearbeidede følelsen og rettet den mot feil ting.
Så når det gjaldt følelser, visste jeg ikke hva jeg følte,
og jeg visste ikke hva jeg følte det mot.
Jeg skal gi dere et eksempel.
For noen år siden var faren min i en bilulykke.
Han ble ikke skadet. Det gikk fint.
Han har det fortsatt helt fint.
Men det var en veldig skummel bilulykke.
Bilen hans veltet to ganger,
og rett etter at han krøp ut av der frontruta pleide å være,
var det første han gjorde at han ringte meg
fordi han måtte snakke med en som fikk ham som kunne trøste.
Og jeg så at han hadde det bra, men han fikk panikk.
Så jeg sa: "Pappa, det går bra. Du har panikk,
men det er forståelig med tanke på det du opplevde.
Jeg vet bilen er vraket, men det spiller ingen rolle.
Det som betyr noe er at du har det bra, så bare sitt der og pust.
De kommer og tar seg av deg. Jeg lover at det går bra.
Pappa, jeg er veldig glad i deg."
Så la jeg på og tenkte: "Der var jeg faen med god.
Hvem er faren nå?"
Og en time senere tenkte jeg: "Hvor er Ninja Turtles-skjorten min?
Jeg finner ikke Ninja Turtles-skjorta mi. Den passer perfekt,
og det er den med min favoritt-Turtle."
"Faren min døde nesten i en bilulykke, og jeg finner ikke Donatello-skjorta mi.
To like store tragedier på en gang!"
Det handlet ikke om skjorta, dere.
Jeg var trist og bekymra for pappa og visste ikke hvordan jeg uttrykte det,
så i stedet ble jeg sint på en skjorte jeg ikke kunne finne.
Og jeg skal generalisere litt.
Jeg tror det er et problem mange av oss menn har.
Jeg tror mange av oss menn har problemer med å innrømme når vi er triste og redde
fordi vi tror de følelsene er svake.
Vi tror den eneste mannlige følelsen er sinne.
Vi tror sinne er styrke.
Men jeg tror det motsatte er sant.
Jeg tror sinne kan komme fra svakhet.
Og å innrømme at man er trist
når man er trist, og redd når man er redd, det er styrke.
Det er slik det høres ut når bare kvinnene klapper.
Hetero-mann, hvis du ser bort
og dama di klapper mens hun ser på deg...
...bestill den timen.
Og det er egentlig ikke vår feil, men måten vi ble oppdratt på.
Det er det vi ble lært at å være en mann var.
Alle rollemodellene våre,
det var ingen Arnold-filmer på 80-tallet
der han beseiret skurken med empati.
I Predator sa han ikke: "Du tror kanskje du er usynlig,
men jeg ser deg."
Og jeg tror en stor del av verden er sinte akkurat nå
fordi vi konstant vakler mellom tristhet og frykt,
og tristhet og frykt
vil vi ikke føle, så i stedet blir vi sinte
på en som kjørte forbi oss på motorveien,
eller en nerd som nerder på film.
To like relaterbare eksempler.
Vi sliter med mye nå, og vi har vært gjennom mye.
Vi har vært gjennom mye!
Vi hadde en pandemi for ikke lenge siden.
Vi kunne ikke forlate huset fordi det var en ny sykdom.
Vi venta på forskningsgjennombrudd,
og vi snakket knapt om det.
Ingen av oss fikk behandlet det.
Jeg vet ikke hva å bearbeidere noe betyr,
men det betyr å snakke om det.
Vi ignorerer det som en fjert i en heis.
Hva gjorde dere under nedstengingen?
Jeg så alle filmer som ble laget på 80-tallet
og skylte bananer i vasken.
Jeg skylte bananer i vasken!
Det er som den ene frukten man ikke trenger å skylle.
Naturen ga den et innpakning.
Jeg hadde vel skylt 200 bananer i vasken på ett år.
Jeg skylte null bananer i vasken i livet mitt før det,
200 bananer i vasken på ett år,
tilbake til null bananer som ble spylt i vasken.
Av og til gikk jeg ut for å kjøpe dessert.
Jeg tok et munnbind på meg, jeg kjøpte ostekake,
jeg bar den inn i huset som om jeg bar plutonium.
Jeg puttet den i mikrobølgeovnen, atombombet den i to minutter,
reduserte den til gjørme, spiste den boblende varm fra skålen
som djevelens frokostblanding.
Det var et rart år.
Og min vakre kone var i en høyrisikogruppe,
og jeg var trist og bekymret for henne hele tiden.
Vet du hva som hjalp meg gjennom det?
Terapi hjalp meg gjennom det.
Det gjorde det.
Jeg forstår at jeg er priviligert.
Jeg har et flott liv, men nå har jeg mer kontakt med meg selv.
Jeg føler ting mer. Jeg har fortsatt en jobb å gjøre.
Jeg har fortsatt mye arbeid å gjøre, men jeg er mer i kontakt med meg selv.
Jeg gråter mer nå.
Jeg gråt to ganger mens jeg så en Godzilla-film.
Godzilla Minus One, har dere sett den? Den er så bra.
Gråt to ganger.
Og selv når ser jeg på filmer med Emily.
Og selv nå, når jeg begynner å få tårer i øynene,
føler manndommen min seg truet,
og jeg prøver å skjule tårene mine for Emily,
selv om å se meg gråte gir henne så mye glede.
Jeg er gift med en psykopat.
Svar nummer fem.
"Mener du at filmen din får dårlige anmeldelser er en god grunn til terapi?"
Ja! At filmen min fikk dårlige anmeldelser er en god grunn til å gå i terapi.
Vet dere hva som òg er god grunn til å gå i terapi?
Å måtte stå opp om morgenen, for faen.
Det er sykt vanskelig.
Svært vanskelig for oss akkurat nå.
Vi har gått gjennom mye. Klimaendringer.
Byen min brant i en måned på grunn av klimaendringer.
Et helsevesen som prioriterer rikdom over helse.
Hva faen som enn skjer i politikken vår nå.
Folk som bor ved siden av oss,
som opptar helt andre versjoner av virkeligheten enn oss. Det er mye.
Og det er verdifullt å få en fagperson til å se deg i øynene og si:
"Du føler det slik fordi ting er jævlige nå."
Ja.
Fordi du vet hva psykologen din gjør etter å ha snakket med deg?
Snakker med sin psykolog.
De sier: "Jeg sa nettopp til klienten min at ting er jævlig."
De sier: "Ja, ting er så jævlige."
Så snakker de med psykologen sin, og de snakker med psykologen sin.
Og helt til slutt venter det en gigantisk megapsykolog,
som tar på seg alles problemer,
og som ikke har noen snakke med,
og de bare vandrer inn i butikken
og prøver å få øyekontakt med folk og tenker: "Si meg at det vil gå bra!"
Og du må se dem i øynene og si: "Ting er jævlige,
og det skal gå bra med deg."
Ting er jævlige,
og du kommer til å klare deg.
Det er det jeg sier nå.
"Ting er jævlige, og du klarer deg."
Ting er jævlige, og du vil klare deg.
Nå sier dere det til meg.
Ting er jævlige, og du klarer deg.
Det føltes så bra. Én gang til.
Ting er jævlige, og du klarer deg.
Tusen takk, Chicago. Dere har vært vidunderlige.
Takk.
Ekstranummer! Ekstranummer
Jeg har ikke noe ekstranummer!
Jeg burde bare synge hele "Hotel California".
Nei, ingen vil det.
Dette skal jeg gjøre. Jeg skal si, som ekstranummeret mitt,
den første vitsen jeg dro på scenen.
Men jeg skal si hele greia. Jeg skal si...
Tusen takk! Det var tiden jeg fikk.
Helt siden jeg var barn,
har jeg villet bli forsker.
Men jeg vil være en som er suksessfull.
Jeg har alltid ønsket å ha en måleenhet oppkalt etter meg selv.
For alle de kule forskerne har det.
Joules, Newton,
Mr. Kilometer.
Men han kom ikke til USA.
Jeg vil ha en måleenhet oppkalt etter meg selv,
men jeg vil ha noe kult.
Som: "Skru torpedoene til fem Nanjiani!"
"Fem Nanjiani? Det er altfor kraftig!"
"De fleste takler ikke én Nanjiani engang."
Takk.
TIL MINNE OM BAGEL, VÅR SØTE KRISTNE JENTE
AUGUST 2008 - SEPTEMBER 2025
Oversatt av: René Asgautsen