Downloaded from YTS.LT
TEATRUL VIC
Official YIFY movies site: YTS.LT
KUMAIL NANJIANI O NOAPTE GREA
Doamnelor și domnilor, vine pe scenă
Kumail Nanjiani!
Salut!
Da.
Salut!
Da!
Mulțumesc!
Mulțumesc.
Cum merge, Chicago?
Când am ieșit, de îndată ce... V-am auzit aplaudând și era să plâng.
Nu e... M-am simțit copleșit. Mulțumesc.
Sunteți minunați.
Apreciez mult că sunteți aici în seara asta.
Vreau să clarific un lucru.
Vreau să mă asigur că știți cu toții că am început să fiu comedian
aici, în Chicago.
Așa e.
Am început să fac stand-up în Chicago,
am făcut asta mulți ani,
m-am oprit vreo zece ani
și am reînceput să fac stand-up.
E foarte important
să înțelegeți că nu sunt ca un actor
care zice: „Acum o să fac stand-up.”
Aș prefera să credeți că am inventat COVID-ul, bine?
De asemenea, nu vă uitați ciudat la mușchi.
Știu că unii oameni se comportă ciudat.
Nu vă purtați ciudat!
E ca și cum...
Unii oameni se sperie. Nu vă speriați!
Mușchii ăștia nu vă fac rău.
Mușchii ăștia sunt decorativi.
Acești mușchi nu s-au luptat niciodată.
Vă spun când era să mă lupt.
A fost acum mulți ani, stăteam în Brooklyn.
Conduceam mașina soției mele noaptea, încercând să găsesc un loc.
Am găsit un loc de parcare.
Am oprit, mai parca un tip,
am început să ne certăm.
Am zis: „Du-te dracului!”
A coborât din mașină,
a început să vină spre mine și m-a întrebat: „Ce ai spus?”
Și eu am zis: „Am spus că-mi pare rău!”
Atunci am fost aproape de o luptă.
N-am fost niciodată într-o luptă, pentru că mă pricep să-mi cer scuze.
Îmi place că m-am întors în Chicago. S-au schimbat multe.
Marijuana e legală acum.
O să încep controversat.
Cred că legalizarea marijuanei a fost o greșeală.
Bine. Așteptați!
Ăsta nu e sfârșitul spectacolului. Trebuie să spun ceva.
Apropo, își amintește cineva cum era
să cumperi marijuana înainte de a fi legală?
Trebuia să mergi acasă la un tip.
Trebuia să te prefaci că ești prieten cu un tip.
Trebuia să te uiți puțin la Matrix cu el.
Trebuia să-i mângâi iguana. Era un coșmar.
Ce făceați după ce cumpărați iarbă de la el?
Fumam.
Da, fumați cu el!
Ce? Nu!
Tu ai atât de multă, eu am atât de puțină!
De ce trebuie să-ți dau o parte înapoi gratis?
Nu faci asta în alte locuri, la restaurant, cu chelnerul,
nu-i spui: „Bine, ia o mușcătură din hamburgerul meu.”
Să vă explic ce vreau să spun.
Cred că marijuana ar trebui decriminalizată.
- Nu cred că oamenii ar trebui să... Da. - Da!
Oamenii n-ar trebui să fie închiși pentru posesie.
Cei închiși pentru posesie de marijuana ar trebui eliberați.
Cred că e ridicol.
Dar nu cred că ar trebui să fie 100% legală.
Simt că ar trebui să încalc legea un pic
ca să mă simt așa cum mă simt când sunt drogat.
O să vă dau un exemplu.
Acum câteva săptămâni, eu și soția mea eram în California de Nord.
Mergeam la o întâlnire plăcută, la un restaurant frumos,
eu mâncasem ceva halucinogen.
Și, apropo, acum, că iarba e legală,
gustările sunt mult mai bune, pentru că e un număr pe cutie
care îți spune cât de drogat poți fi.
Pe vremuri, era mereu o aventură misterioasă.
Unii oameni încercau doar să demonstreze ceva.
Când locuiam aici, era o bătrână.
Mergea în baruri și vindea brioșe cu iarbă.
Am cumpărat odată o brioșă cu iarbă de la ea.
Am mâncat-o și mi-a zis: „Ai mâncat-o pe toată?”
„Trebuie să mergi acasă acum.”
Și apoi am stat treaz în pat timp de trei zile,
gândindu-mă la fiecare e-mail pe care l-am trimis în ultimii cinci ani.
Deci e mult mai bine acum.
Eram la o întâlnire, mâncasem ceva și eram foarte drogat,
dar știam numărul de pe cutie, deci mă simțeam în siguranță.
Așa că mergem, stăm afară.
Sunt munți superbi, soarele e în ochii mei
și mă uit la el ca...
Eram praf și am zis: „Tu ești sus, eu sunt sus.”
„Același cuvânt, două înțelesuri.”
Chelnerul vine și zice: „Domnule, acum aveți soarele în ochi.”
Și eu zic: „Da... Da, nu mai spune!”
Spune: „Domnule, acum, soarele e în ochii dvs,
„dar, odată ce începe să apună, o să vedeți
„cel mai frumos apus din toată California.”
Și m-am uitat la acest om, fiind foarte drogat,
și am zis: „Soarele va apune în spatele munților...
„sau în fața munților?”
Ar trebui să fie măcar un pic ilegală.
Ar trebui să încalc legea un pic,
să uit cum funcționează soarele.
Am zis sincer: „N-am fost niciodată la restaurantul tău, așa că...
„Nu știu cum faci lucrurile aici.
„Nu știu dacă pui soarele în spatele munților
„sau în fața munților.
„Dar, dacă e în față, aș vrea să fiu așezat altundeva.”
Am fost la concerte recent. Îmi place să merg la concerte.
Îmi place muzica live. E una dintre preferatele mele.
Pare magie, nu pot face asta. Și îmi place...
Da, îmi place să merg la concerte.
O să vă spun ce urăsc și se întâmplă la fiecare concert.
Urăsc bisul.
Urăsc toată chestia asta.
Nu te preface că pleci!
Rămâi aici, cântă toate melodiile la rând!
E târziu, am treabă dimineață.
Stai aici, cântă toate melodiile la rând!
Cât de fragil e egoul tău că trebuie să ne faci să aplaudăm în plus pentru tine
ca să termini spectacolul pe care l-am plătit deja?
Te-am aplaudat toată noaptea.
Cum vi se umple golul din suflete, muzicienilor?
Nu ne faceți să jucăm jocul vostru stupid!
Zic: „Bine, spectacolul s-a terminat.
„Plecăm fără să cântăm cele mai mari trei melodii ale noastre.”
„Nu!”
„Nu pot să cred că Eagles au plecat fără să cânte «Hotel California».”
„Și «Desperado»!”
„Și «Hotel California».”
Nu prea le cunosc muzica.
Am văzut un spectacol recent. M-a înfuriat!
Când s-au prefăcut că pleacă la bis,
chitaristul și-a lăsat telefonul acolo.
Ia-l cu tine, omule!
Măcar prefă-te că pleci pe bune!
Dacă vrei s-o faci, dedică-te!
Aprinde luminile, deschide ușile, insistă că spectacolul s-a terminat!
Și apoi, când toată lumea pleacă, reveniți și mai cântați trei melodii.
Faceți-i pe toți să-și anuleze Uber-urile.
Chicago, sunteți minunați.
Pot să vorbesc despre ceva
cam dificil emoțional pentru mine?
Suntem de acord cu asta? Am permisiunea voastră?
Da? Bine, super!
Am o pisică. O cheamă Covrig.
Îi spun Totul Covrig pentru că e totul pentru mine.
Știu.
Vă spun povestea asta ca să...
Să descriu cât de dezgustătoare e dragostea mea pentru ea.
O iubesc prea mult. E prea importantă pentru mine.
Mi-e frică de cât de mult o iubesc. Ea e inima mea.
Uneori o sărut atât de mult,
încât îi bag toată fața în gura mea.
Aș vrea s-o pot mânca și s-o mai am prin preajmă.
Trump avea dreptate cu imigranții.
Aș vrea s-o pot mânca și s-o nasc,
fiindcă asta e dragostea adevărată.
Am atâtea nume pentru ea! Covrigel, Covriguț, Micul Covriguț.
Și, recent, din senin, Scumpa Fată Creștină.
Nu știu cum a început.
Nici nu mi-am dat seama că o fac. Soția mea m-a prins.
M-a întrebat: „Îi spui pisicii noastre Fata Creștină?”
N-are sens, pentru că nu sunt creștin.
Și ea nu e creștină.
Adică, ea crede că există ceva, înțelegeți?
E „spirituală”.
Pisici de Hollywood nenorocite. Enervantă.
Covrig tocmai a împlinit 16 ani.
Bine, n-am nevoie de așa ceva.
Nu-mi place reacția asta.
Înțeleg cum funcționează timpul, bine?
Nu poți face asta cu oamenii. „Bunica mea a împlinit 90 de ani.”
Știu, 16 ani este o vârstă avansată pentru o pisică.
A trecut ca un vis. Îmi amintesc când avea opt ani,
când Covrigel avea opt ani.
Am dus-o la veterinar, iar veterinarul mi-a zis:
„Știi, chestia cu pisicile bătrâne...”
Și i-am zis: „Cum adică, bătrâne?
„E un bebeluș. Uită-te la ea!
„E un bebeluș!”
„Scrie «bebeluș» pe fișa ta stupidă.”
„Am o întrebare pentru tine. Ești un idiot?”
Scoate un indicator cu laser. „Ăsta e comportamentul unui adult?”
„Notează «bebeluș»!”
I-am uitat vârsta, pentru că nu sunt momente importante
care marchează trecerea timpului la pisici.
Nu merg la școală, nu învață să conducă și nu se căsătoresc.
Nu, am luat-o pe Covrig când era așa de mică.
Câteva luni mai târziu, era atât de mare.
Și, de atunci, arată exact la fel.
Și n-a învățat nimic nou.
Am uitat să mă gândesc la vârsta ei.
Anul trecut, am lucrat patru luni la Londra
și am adus-o pe Covrig cu mine, pentru că nu pot trăi fără ea.
Și Covrigel a început să aibă probleme de sănătate.
Și a trebuit s-o ducem la veterinar de multe ori.
A trebuit să facem mai multe teste. A trebuit să stea la spital peste noapte.
A fost oribil.
La ultima întâlnire cu veterinarul,
când și-au dat seama ce e în neregulă cu Covrig,
am intrat și era un veterinar britanic,
cu o privire foarte sumbră.
Și a zis: „Pisica ta are inima mărită.”
Și eu: „Da, știu că are o inimă mare.
„Când sunt trist, simte,
„că suntem legați psihic, își pune fața aici
„și toarce și mă face să mă simt mai bine.”
Iar el spune: „Nu, la pisici, o inimă mare e rea.”
Și eu: „Bine.
„Atunci, ce mărime de inimă e bună?”
Și el a spus: „Inimă de mărime normală.”
Știam că întâlnirea nu mergea bine,
fiindcă atunci când am ajuns acasă am căutat pe Google:
„Veteranii sunt doctori adevărați?”
Sunt.
Trebuie să meargă la... Merg la școală pentru asta.
Doctorii umani trebuie să aibă grijă de corpul uman,
veteranii trebuie să aibă grijă de toate celelalte corpuri de pe Pământ!
Ai putea aduce o iguană sau un păun,
și ar spune: „Bine, să vedem ce se întâmplă înăuntru.
„Sper să aibă inimă, altfel, nu știu de unde să încep.”
Oricum, revenim la întâlnire.
Tipul ne dă veștile astea și nu sunt vești grozave.
Și nu știu ce expresie am avut,
dar britanicul a devenit foarte ciudat
și a început să dea înapoi
și căuta ceva, dar nu putea găsi.
Până la urmă, a găsit...
Știți hârtia de măcelar pe care o scot doctorii, pe care te pun să stai?
E acea hârtie foarte subțire și zgomotoasă.
E, cumva, transparentă.
E același material ca husele de unică folosință de toaletă din avioane.
A smuls un colț și mi l-a dat.
Mă întreb: „De ce mi-l dă?
„Crede că o să plâng.”
Iar eu îi spun: „N-o să...” Și, înainte să termin,
îmi curg lacrimi pe față.
Încerc să-mi usuc lacrimile cu aia
și nu e deloc absorbantă.
Îmi mut lacrimile pe fața mea.
Am lacrimi pe frunte, ceea ce e o nouă senzație.
Și, privindu-mă cum plâng, britanicul a devenit atât de ciudat,
pentru că e britanic, iar emoțiile nu sunt...
Sfârșitul propoziției.
Tipul ne dă cinci pastile și zice:
„Dă-le pisicii tale în fiecare zi.”
Și eu zic: „Cum sugerezi să fac asta?
„Știi că pisicile sunt supuse
„și ascultătoare și fac orice le ceri.”
Iar el spune: „Pune-o în mâncarea ei! O s-o mănânce.”
Ceea ce, desigur, nu merge!
Imaginați-vă că sunteți la un restaurant
și în spaghete aveți cinci pastile de Tylenol.
Ați zice: „La naiba cu restaurantul ăsta!
„Plec. Nu mă mai doare spatele.”
A dat cineva medicamente unei pisici?
E foarte greu, nu?
Dacă viața ta e prea ușoară, dă medicamente unei pisici!
De fapt, în cel mai nou film Puzzle mortal, una dintre provocări
e să dea medicamente unei pisici.
Toată lumea moare.
Cu excepția pisicii. Pisica e încă în viață.
Deci pastilele în mâncare nu funcționează.
Atunci ne-a dat... Cei care au dat medicamente pisicilor știu asta...
E ca o seringă de plastic.
Dar, în loc de un ac la capăt, e o gaură
și-i pui pastila în gaură.
Trebuie să-i deschizi gura și să tragi cu pastila
până pe gâtul ei de bebeluș.
Ceea ce e o problemă.
Nu pot să-i deschid gura.
Nu știu cum.
Sunt mult mai mare decât ea.
Nu știu cum și-a antrenat mușchii maxilarului.
Nu știu dacă a făcut Tae Bo
sau un antrenament mai bun.
Face P90X.
Face Purr 90X. Purr 90X?
Face Miau Bo. Imaginați-vă, o pisicuță?
Terapeutul spune că fac jocuri de cuvinte când mi-e greu.
Și „simiaun” că ea avea dreptate.
În regulă.
Mă duc să mi-o trag după spectacol.
N-a funcționat. Eram la Londra,
am găsit un produs franțuzesc de dat pastile.
E o chestie vâscoasă, pui pastila în mijloc
o învelești în mâzgă și nu simte gustul pastilei
și o mănâncă pe toată.
Pentru cei care nu știu, arată și se simte ca plastilina
și miroase precum canalele de sub Buffalo Wild Wings.
Și lui Covrig îi place!
Nu se mai satură!
Și produsul care-i place...
Eram în Londra, era un produs franțuzesc.
Și numele produsului pe care îl adoră
e EasyPill Giver Cat.
Au tastat niște prostii în Google Translate și au zis:
„Hai să facem exact asta.
„Nu e nevoie de rescriere.
„IA o comite din nou!”
EasyPill Giver Cat.
EasyPill, un cuvânt. EasyPill, care nu e un cuvânt...
EasyPill Giver Cat.
Nu e pisica ce dă, e cea căreia i se dă.
Am notițe.
Dar lui Covrig îi place mult, așa că, atunci când ne întoarcem acasă în LA,
aducem cu noi valize pline de EasyPill Giver Cat.
I le dăm în LA, iar ea zice: „Nu, e mâncarea mea europeană.
„Nu mănânc asta acasă. Sunt la dietă.”
Apoi o ducem la veterinarul ei din LA,
și ne dă un unguent
cu care-i poți freca urechea și face exact același lucru.
„De ce n-ai început cu asta? Tu ai inventat asta săptămâna trecută?
„Zi-le veteranilor europeni despre el!”
Ăsta e sfatul meu pentru voi.
Dacă dai medicamente unei pisici,
du-te direct la unguentul cu care-i poți freca urechea.
Dar, înainte de a face asta, încearcă EasyPill Giver Cat.
Vând cutii după spectacol.
Am gânduri nocturne.
Voi aveți gânduri nocturne? Da, știți despre ce vorbesc?
Când stai în pat noaptea și nu poți dormi, și creierul îți spune:
„Uite ceva nou de care să-ți faci griji.
„Nu te-ai gândit la asta? Pentru că ești un pic prost.
„Și toți prietenii tăi știu.”
Gândurile nocturne sunt ca gândurile diurne, doar că te urăsc.
Cât e soare afară, am toată încrederea în lume,
dar noaptea vine ora întrebărilor.
În fiecare noapte, îmi aloc o oră.
În fiecare noapte, între 3:00 și 5:00,
o oră în fiecare noapte,
când părțile bune ale creierului meu dorm
și părțile rele au ieșit să se joace.
Așa că o să vă citesc cele mai recente gânduri nocturne.
Toate astea sunt gânduri reale, autentice,
care m-au ținut treaz noaptea, bine?
„Gânduri nocturne.”
„E-mailul pe care l-am trimis mai devreme.
„Am spus: «Mulțumesc că m-ai contactat. Mă bucur să te aud.»
„Trebuia să spun «E grozav să te aud»?
„Ar trebui să trimit un e-mail acum și să clarific.
„Vor ști că-mi pasă pentru că trimit un e-mail la 4:17.”
„Îți amintești ratonul care venea la tine acasă în fiecare zi,
„și apoi într-o zi a încetat să mai vină?
„Mă întreb dacă am făcut ceva să-l supăr.”
„Big Bird e un pui de găină?”
Asta mă ține treaz noaptea.
Asta îmi strică tot.
Asta mă ține treaz noaptea.
„Albii...”
Mai sunt!
Știi ce? Ai perfectă dreptate. Și asta.
Doar „Albii. Punct.”
Știind că sunteți acolo.
Cine poate dormi, știți?
Mă bucur să văd atât de mulți în seara asta.
Vedeți dacă puteți urmări asta, bine? Asta mă ține treaz noaptea, bine?
Vedeți dacă puteți urmări asta: „Albii pot avea
„părul și ochii în toate culorile posibile în mod natural
„și orice altă rasă primește mereu aceleași culori.
„Albii pot avea părul roșcat și blond
„și părul castaniu, ochi verzi, ochi albaștri
„ochi căprui,
„iar celelalte rase au păr negru și ochi negri.”
Peste tot!
Toate celelalte rase?
Asiaticii, persoanele de culoare,
genul meu de asiatici...
Hispanicii...
Avem păr negru și ochi negri.
Ce dracu' înseamnă asta?
Nu-mi dau seama.
Tot ce pot spune
e că Domnul vă iubește mai mult.
Dar știu că nu poate fi adevărat, vede cum sunteți.
Avem doar păr negru și ochi negri.
Și nu sunt doar ale noastre.
Și albii pot avea păr negru și ochi negri.
Ați colonizat și asta.
De câte ori văd o persoană albă cu păr și ochi negri,
îmi zic: „Dă-te de pe peluza mea!”
„Ce înseamnă CVS?”
Deci, am anxietate.
Mă gândeam la asta. Cred că avem anxietate
deoarece mecanismele de autoconservare ale corpului
sunt complet depășite.
Mecanismele noastre de autoconservare,
mecanismele noastre de supraviețuire sunt bazate pe luptă sau fugă, nu?
Pentru că pe vremuri, vedeai un leopard,
corpul te pregătea de o activitate fizică intensă,
să lupți cu el sau să fugi naibii de el.
Iar acum, de cele mai multe ori,
nu avem aceste probleme,
dar corpul nostru prezintă aceleași soluții.
E doar luptă sau fugi.
Deci stau în pat în miezul nopții,
fără să pot dormi:
„La petrecerea de mai devreme,
„când i-am spus Gretei că toți copiii sunt proști,
„sper că nu a crezut că mă refeream doar la copilul ei.”
Și creierul meu îmi spune: „Ești atacat de un leu acum!
„Ți-am făcut inima să bată repede, iar respirația, superficială.
„Du-te și găsește un copac în care să te cațeri! Du-te!”
Și stau în pat și vibrez de parcă...
„Ar trebui să intru pe Instagram
„și să apreciez poze cu copilul ei.”
Corpul meu zice: „Te-am făcut să transpiri, să nu te încingi,”
iar eu zic: „Vreau doar să mă culc!”
„Dormi? Nu-ți face griji!
„Toată energia va fi canalizată
„ca să scrâșnești din dinți toată noaptea.
„Asta ajută?
„O vizită la un dentist condescendent și critic
„ar fi soluția pe care o cauți?”
Există o prăpastie între problemele pe care le avem
și soluțiile pe care le prezintă corpurile noastre.
Zici: „Am o slujbă nouă începând de mâine.
„Sper să mă placă colegii.
„Sper să nu-și dea seama că nu mănânc căcat.”
Corpul tău spune: „Mă ocup eu. Mă asigur că nu faci caca o săptămână.”
Asta nu ajută.
Eu și soția mea...
Locuim în LA, avem o casă în LA.
Și casa are piscină.
Dacă nu ar fi trebuit să menționez asta pentru povestea asta, aș fi omis-o.
Încerc să mă integrez aici, Chicago.
Nu știu ce să vă spun. E greu, viața e nedreaptă.
Eu am piscină.
E o piscină modestă.
E uriașă, doar că e nesigură pe sine.
Aveam lucrări de făcut la casă
și, în timp ce se lucra la noi,
eu și soția mea stăteam la un prieten.
Într-o zi, mergem să vedem ce se face,
și în jurul piscinei,
găsim o pungă goală de chipsuri
și o pereche goală de pantaloni.
Și minunata mea soție se sperie puțin.
Zice: „Ce se întâmplă? Află!
„Nu știu ce să fac. Ce facem?
„Ar trebui să instalăm camere.”
Eu zic: „Bine, hai să facem asta, dragă. O să instalăm camere.”
Instalăm camere.
Câteva zile mai târziu, eram în locul unde stăteam
și bing, e o alertă pe telefonul meu.
Îl pornesc.
E o transmisie în direct de la camerele din casa mea pe telefonul meu
și pot vedea, în timp real,
un tânăr și o tânără, adică un cuplu tânăr.
Îi văd cățărându-se pe poarta mea
și mergând în curtea mea. Văd că se întâmplă asta.
Nici măcar nu au decența
să se miște ca niște hoți.
Sunt complet relaxați.
Nu sunt deloc stresați.
Se duc în curtea mea. Își deschid coșul de picnic.
Au adus un coș de picnic!
Și scot pâine, brânză și un cuțit de pâine.
Au adus un cuțit de pâine!
Nici nu-s în piscina mea. Îmi tachinează piscina.
Au un preludiu cu piscina.
Stau acolo și mănâncă pâine și brânză
și râd. Râd!
Eu mă uit pe telefon,
Emily se uită și ea.
Mă gândesc: „De ce râd?” „Ne pricepem la infracțiuni mărunte.”
Iar Emily spune: „Camera are microfon.”
Da! Eu zic: „Bine, hai să petrecem!”
Pornim microfonul
și acum putem auzi, în timp real, întreaga lor conversație.
Au o conversație de-a treia întâlnire.
Știți ce vreau să spun?
Ea zice: „Părinții mei au divorțat când eram copil.”
El: „Și ai mei. Hai să facem sex pentru prima dată!”
Asta e atmosfera.
Oricum, mă uitam la ei, și Emily se uita la ea.
Și Emily spune: „Ar trebui să mergem acolo chiar acum.”
Și eu zic: „Nu vreau să conduc acolo, dragă, au un cuțit.”
Și Emily spune: „Putem aduce un cuțit.”
„Da, nu vreau să intru într-o luptă cu cuțite azi, iubirea mea.
„Ce se întâmplă dacă pierd?
„De fapt, Emily, ce se întâmplă dacă câștig lupta cu cuțitele?
„Îi omor pur și simplu?
„Asta vrei, iubirea mea?”
„Ai înotat în piscina mea!” Înjunghie, înjunghie!
„Dragă, conform instrucțiunilor tale, am ucis drumeții care încalcă proprietatea.
„Acestea sunt cadavrele lor.
„Ai manualul de instrucțiuni pentru sistemul de camere?
„Fiindcă trebuie să ștergem niște imagini.”
Totul pare premeditat. Intru cu un cuțit.
Așa că am decis să nu facem asta.
Discutam doar și ne întrebam:
„Să sunăm la poliție?”
Chiar discutam despre asta, purtam o conversație adevărată,
în care ziceam: „Dragă, nu vrem să înoate în piscina noastră,
„dar nici nu vrem să fie arestați pentru asta.
„Practic, e intrare prin efracție.
„Dar știi, Emily, odată ce numele tău e în sistem, nu poți obține slujbe.
„E o groapă foarte adâncă din care să ieși, iubirea mea.”
Chiar discutam.
Eu zic: „Știi, sistemul de justiție penală din această țară
„nu e interesat de reabilitare, nu!
„Sistemul de justiție penală din America creează infractori de carieră.
„Mă uitam la un documentar despre asta.”
Și am observat că, în timp ce vorbeam,
amândoi au încetat să mai vorbească
și se holbau la noi prin telefon.
Când pornești microfonul, merge în ambele sensuri.
Au auzit toată conversația asta.
Ne-au auzit spunând: „Putem aduce un cuțit.”
Noi ne holbam la ei, ei se holbau la noi
ca doi ratoni prinși la gunoi.
Cu ochi verzi, strălucitori, cu vedere nocturnă.
Și, după cea mai lungă tăcere din viața mea... Jur că e adevărat!
După cea mai lungă tăcere din viața mea, soția mea zice:
„A fost chemată poliția.”
„Emily, faci o voce de robot?”
Zice: „Sună mai oficial.”
Pot auzi și partea asta.
„A fost chemată poliția.”
O repetă la nesfârșit.
E blocată, nu știe cum să iasă din asta.
Caută ajutorul meu, iar eu...
N-o pot lăsa așa, așa că m-am panicat și am zis:
„Da, ai dreptate. Poliția e pe drum.
„Tocmai s-au urcat în mașina de poliție.
„Eu sunt robotul mașinii de poliție.
„E un program nou pe care îl încearcă în Los Angeles.
„Virează la stânga pe La Cienega.”
Au plecat.
Au auzit doi cyborgi certându-se
în complexul industrial al închisorii,
hotărând în schimb să facă sex pentru prima dată.
În timp ce plecau, m-am întors la microfon și le-am zis:
„La plecare, luați o cutie de Easypill Giver Cat.”
Sunt imigrant.
Da. Mai sunt și alți imigranți aici?
Cineva? Da?
- Da, de unde sunteți? - Din India.
India?
Cred că mai sunt și alții aici.
Eu sunt din Pakistan.
Se numea India.
De cât timp sunteți aici?
- De 48 de ani. - De 48 de ani!
Altcineva? Mai e cineva?
- Da, bună! De unde ești? - Din fosta URSS.
Fosta URSS.
Cum se numește azi?
Mi-ai spus de unde nu ești.
- De unde? - Din Rusia.
În Rusia... De ce n-ai spus „Rusia”?
De ce? A apărut recent la știri?
Ce s-a întâmplat cu Rusia?
Simt că auzim de ei des,
dar a fost liniște de ceva vreme.
- De cât timp ești aici? - De 49 de ani.
Patruzeci și nouă de ani.
- Câți ani aveai când ai venit aici? - Șapte.
Șapte. Sunt imigranți adevărați aici?
Vorbesc serios.
Altcineva? Alți imigranți?
Nu poți să arăți cu degetul spre altcineva.
Nu poți să zici: „Imigrantul e chiar aici.”
Nu poți face asta în următorii patru ani.
Deci știm asta.
Oamenii care s-au născut aici cred că granițele sunt larg deschise,
oricine poate intra,
dar cei ca noi, care au trebuit să se mute aici, înțeleg că nu e adevărat.
E foarte greu să te muți în America.
Mi-a luat 14 ani să obțin cartea verde,
m-a costat peste 10.000$. Onorariile avocaților, taxele...
Și oamenii nu știu asta.
Întregul proces se rezumă la un singur interviu.
Și în acea zi, în acea cameră, e o singură persoană.
Și în acea zi, totul depinde de acea persoană.
Poate spune da, și poți rămâne,
sau poate spune nu, și ești pe vaporul spre Pakistan.
Asta doar dacă ești din Pakistan. Nu e ăsta standardul.
„Dar sunt din Canada.”
„Du-te dracului! Du-te în Pakistan!”
„Nu! Miza e atât de mare!”
M-am dus să vorbesc cu o femeie, care stătea la biroul ei,
și nu pot să cred că i s-a permis să aibă asta.
Este complet adevărat.
Chiar în spatele biroului ei, pe perete, avea un calendar mare cu Isus.
Dar calendarul cu Isus al lunii.
Cu Isus făcând activități diferite în fiecare lună, înțelegeți?
De exemplu, Isus pescuia.
Isus înscria peste LeBron.
Luna mea era cu Isus conducând barca spre Pakistan.
M-am așezat și ea îmi lua interviu,
eram foarte intimidat și ea voia să fie intimidantă.
Are ochelarii lăsați până aici, se apleca,
încerca să mă descoasă,
încerca să mă prindă cu minciuna.
Apoi, la jumătatea drumului, ca să văd ce s-ar întâmpla, zic:
„Nu mă mai consider musulman.”
Și ea se schimbă imediat.
Mult mai drăguță după aceea.
Umerii ei s-au relaxat, a zis: „Slavă Domnului!”
Și-a dat jos ochelarii, s-a lăsat pe spate.
Acum râdea la glumele mele.
Apoi m-a întrebat:
„Ce părere au părinții tăi despre faptul
„că îți vei crește copiii creștini?”
N-am spus nimic de genul ăsta.
A presupus că, dacă nu-i place vanilia,
probabil îi place ciocolata.
Așa că m-am uitat la ea și i-am zis: „Doamnă, nu vor fi fericiți,
„dar îl iubesc pe Isus atât de mult!
„De unde aveți calendarul ăla?”
Aprobată!
Sunt foarte încântat să mă întorc în acest teatru superb.
E atât de frumos!
Aici am început stand-up-ul. Aici am cunoscut-o pe minunata mea soție.
Dumnezeule!
Mă bucur că m-am întors aici.
Ultima dată când am fost în acest loc a fost în 2000...
Am deschis pentru Zach Galifianakis aici
și îmi amintesc că am făcut acel spectacol și am zis:
„Într-o zi, voi fi protagonistul.”
Și astăzi, filmez emisiunea mea specială.
Da.
Mulțumesc că ați venit.
Ați fost minunați. E minunat să mă întorc.
Pot vorbi despre un alt lucru
care e emoționant pentru mine?
E în regulă? Da?
Bine, mulțumesc.
E emoționant și sunt vulnerabil. Mi-e greu să vorbesc despre asta.
E adevărat.
Acum câteva luni, am făcut un podcast franțuzesc.
Și la podcast am menționat că eram într-un film,
la care, când s-a lansat, recenziile erau atât de proaste și m-au rănit mult,
așa că am început să merg la un terapeut.
Și, dintr-un anume motiv, acea mică parte a podcastului a fost preluată
de toate ziarele importante din America.
Adică, Chicago Tribune,
Sun-Times, New York Times, Rolling Stone.
Toată lumea a preluat și toți au avut același titlu.
Puteți căuta asta. Titlul era:
„Recenziile proaste îl trimit pe Kumail Nanjiani la terapie.”
Și nu m-au trimis la terapie.
Oamenii sunt trimiși la închisoare.
Nu am fost condamnat la terapie.
Un judecător nu a spus: „47% pe Rotten Tomatoes?
„Trebuie să vorbești cu un profesionist.
„Ăla zici că e al treilea act?
„Prea multe personaje.”
Nu e grozav că, evident, atât de mulți oameni
știu exact despre ce film vorbesc.
Nu e grozav.
N-am ajuns la terapie. Am ales să merg la terapie,
pentru că mi-am dat seama că prea mult din stima de sine era legată
de ce credeau unii despre munca mea.
Dacă făceam ceva bun care plăcea, eram o persoană bună.
Dacă făceam ceva rău, eram o persoană rea.
Și mi-am dat seama că asta era de neconceput.
Trebuia să-mi dau seama cum să-mi simt propria valoare,
să nu mă bazez pe opiniile altora despre munca mea.
De aceea am făcut terapie.
Nu asta a fost reacția Americii.
În schimb, au urmat două săptămâni în care toți cei de pe rețelele sociale
au spus că sunt plângăcios.
Nu, în apărarea lor, au dreptate.
Sunt un copil mare și sentimentele mele sunt rănite constant,
de aceea am făcut terapie,
ca să nu-mi mai distrugă viața.
Au fost mii de răspunsuri pe rețelele sociale timp de două săptămâni.
Oameni care erau foarte supărați pe mine pentru că am vorbit despre terapie.
Au fost mii de răspunsuri,
dar, de fapt, au fost cinci răspunsuri diferite de mii de ori.
Pentru că toată lumea de pe rețelele sociale se crede deșteaptă și originală,
dar repetă doar lucruri
pe care mii de oameni le-au spus deja.
Deci au fost cinci răspunsuri diferite
de mii de ori. Cinci răspunsuri diferite
și vom analiza fiecare dintre ele...
și vom vorbi despre ele, bine?
Răspunsul numărul unu.
„Marele film de Hollywood n-a mers? Ar trebui să ne fie milă de tine?”
Nu, nu vreau să-ți fie milă de mine, nu vreau!
Dar poate să-mi fie milă de mine.
Asta e viața mea, așa sunt pe interior.
Am muncit din greu la ceva ce credeam că va fi grozav.
Când s-a lansat, toți au zis: „Nu, e nasol!
„Și noi credem că ești prost.
„Și am decis că vei fi prima persoană pe care o vom ridiculiza
„că a intrat în formă.”
Cum naiba s-a întâmplat asta?
Nu s-a mai întâmplat nimănui în istoria civilizației.
De ce eu?
„Are abdomen? Ce idiot!”
Ce?
Cine a schimbat regulile?
De ce nu m-a anunțat nimeni?
Știți cât de greu a fost?
N-am mai mirosit tort de ani de zile!
Și acum știu că toți așteptați să revin așa cum eram.
Veți fi atât de fericiți dacă revin așa cum eram!
Sunt blocat în închisoarea asta,
pentru că nu vreau să vă dau satisfacția.
Nu mai am niciun motiv să fiu musculos,
dar sunt, așa că du-te dracului!
O să fac flotări pe patul de moarte, pentru că du-te dracului!
Când mă uit la tort și vreau să-l mănânc,
mă gândesc la cât de fericit vei fi dacă-l mănânc,
iar asta îmi dă puterea să nu-l mănânc.
Răspunsul numărul doi.
„Ai fost plătit pentru un film care nu a mers bine? Vai, vai!”
E adevărat, am fost plătit pentru asta.
Dar asta nu înseamnă că nu pot fi trist dacă nu a mers bine.
Și, ideea e că viața mea este minunată,
și este adevărat, am o viață minunată,
chiar am, și sunt foarte recunoscător pentru asta.
Nu pot să cred că am ocazia să vorbesc cu voi, oameni minunați,
ca meserie.
Sunt recunoscător pentru asta.
Înțeleg că sunt foarte, foarte norocos.
Sunt foarte recunoscător.
Cu toate acestea, asta nu înseamnă că nu mi se întâmplă nimic rău.
Am dezamăgiri, frici.
Pisicuța mea se îmbolnăvește.
Uneori, mi se blochează abdomenul în curea.
Nu știți cum e, gurmanzi nenorociți!
Oamenii înoată în piscina mea fără voia mea.
Încerc să văd unde e coada.
Răspunsul numărul trei.
„Văzând filmul tău, am ajuns să vreau la terapie.”
E bine, e isteț.
Ia un fursec, eu n-o să-l mănânc,
pentru că du-te dracu', mai știi?
„Văzând filmul tău, vreau la terapie.”
Atunci, căutai o scuză să mergi la terapie
și... cu plăcere.
Toată familia ta îmi poate mulțumi.
Răspunsul numărul patru.
„A muncit din greu timp de un an la filmul lui
și apoi nu a mers bine. Sigur că a înnebunit.”
Bine, vreau să vorbim despre asta.
În primul rând, boala mintală e o boală reală
și nu ar trebui să denigrezi oamenii care o au făcându-i nebuni.
E greșit. Da.
Dar nu trebuie să ai o boală mintală ca să mergi la terapie,
și doar pentru că mergi la terapie nu înseamnă că ai o boală mintală.
Da.
Am noroc că nu am o boală mintală,
dar tot beneficiez de terapie,
pentru că am o grămadă de gunoi în cap
și nu știu ce să fac cu el. Nu știu ce e.
Nu știu ce e gunoi, cum se reciclează,
cum se face compost.
Gânduri nocturne în fiecare noapte, știți?
Aveam nevoie de cineva care să treacă prin asta
și să eticheteze lucrurile pentru mine.
Asta mă ajută.
E adevărat. E complet adevărat.
Multă vreme n-am crezut că am sentimente negative.
Așa e. Nu credeam că am sentimente negative,
credeam că sunt fericit tot timpul,
dar, din când în când, mă enervam din senin!
Se pare că aveam sentimente negative.
Doar că nu știam.
Și luam acel sentiment neprocesat și-l îndreptam spre lucrul greșit.
Când venea vorba de sentimente, nu știam ce simțeam
și nu știam spre ce simțeam.
Vă voi da un exemplu.
Acum câțiva ani, tata a avut un accident de mașină.
N-a fost rănit, a fost bine.
Încă e bine. E în regulă.
Dar a fost un accident de mașină înfricoșător.
Mașina i s-a răsturnat de două ori
și, imediat după ce s-a târât afară prin parbriz,
primul lucru pe care l-a făcut a fost să mă sune,
fiindcă voia să vorbească cu cineva, să se simtă mai bine.
Și mi-am dat seama că era bine, dar se panicase.
Așa că am zis: „Tată, ești bine. Te panichezi,
„dar e de înțeles, având în vedere prin ce ai trecut.
„Știu că mașina e distrusă, dar nu contează.
„Contează că ești bine, așa că stai acolo și respiră.
„Vor veni, vor avea grijă de tine. Promit că vei fi bine.
„Tată, te iubesc foarte mult.”
Apoi am închis telefonul și mi-am zis: „Am reușit.”
„Cine e tatăl acum?”
Apoi, o oră mai târziu, m-am gândit: „Unde e tricoul meu cu Țestoasele Ninja?
„Nu-mi găsesc tricoul cu Țestoasele Ninja. Mi se potrivește perfect
„și avea țestoasa ninja preferată pe el.
„Tata era să moară într-un accident și nu-mi găsesc tricoul cu Donatello.
„Două tragedii la fel de importante au loc!”
Se pare că nu era vorba de tricou, băieți.
Eram trist și speriat pentru tata și nu știam cum să exprim asta,
așa că m-am enervat pe un tricou pe care nu-l găseam.
Și o să generalizez aici.
Cred că e o problemă pe care mulți dintre noi o avem.
Cred că multora dintre noi le e greu să recunoască când ne simțim triști
sau speriați deoarece credem că emoțiile sunt slabe.
Credem că singura emoție masculină e furia.
Credem că furia e putere.
Dar cred că opusul e adevărat.
Cred că furia poate veni din slăbiciune.
Și să recunoști că ești trist când ești
și speriat când ești speriat, asta înseamnă putere.
Așa sună când doar femeile aplaudă.
Băieți hetero, dacă vă uitați
și femeia voastră aplaudă în timp ce vă privește...
faceți programarea aia!
Și nu e vina noastră. E modul în care am fost crescuți.
Așa am fost învățați să fim bărbați.
Toate modelele noastre de urmat.
Nu existau filme cu Arnold în anii '80
în care să-l învingă pe răufăcător prin empatie.
În Predator nu spune: „Poate crezi că ești invizibil,
„dar eu te văd.”
Și cred că o mare parte din lume e furioasă acum,
pentru că oscilăm constant între tristețe și frică,
tristețe și frică.
Nu vrem să simțim asta și ne enervăm pe cineva
care ne-a tăiat calea pe autostradă
sau pe un tocilar devenit musculos pentru film.
Două exemple la fel de realiste.
Avem de-a face cu multe acum și am trecut prin multe.
Am trecut prin multe!
Adică, am avut o pandemie nu cu mult timp în urmă.
Nu puteam ieși din casă, pentru că era o boală nouă.
Așteptam ca știința să recupereze
și abia discutam despre asta.
Niciunul nu a procesat asta.
Nici nu știu ce ar însemna procesarea,
dar cel puțin am vorbi despre asta.
Cu toții am decis să o ignorăm, ca pe un pârț într-un lift.
Ce ați făcut în carantină?
Am văzut toate filmele din anii 1980
și am spălat banane în chiuvetă.
Am spălat banane în chiuvetă!
E un fruct pe care nu trebuie să-l speli.
Natura i-a dat un ambalaj.
Cred că am spălat 200 de banane în chiuvetă într-un an.
Am spălat zero banane în chiuvetă în viața mea,
200 de banane în chiuvetă într-un an,
înapoi la zero banane spălate în chiuvetă.
Din când în când, ieșeam să iau un desert.
Îmi puneam o mască pe față, luam cheesecake,
o duceam în casă de parcă aveam plutoniu.
O puneam în cuptorul cu microunde, o bombardam două minute,
o transformam în nămol, îl mâncam fierbinte din bol,
ca pe cerealele diavolului.
A fost un an ciudat.
Soția mea era într-un grup cu risc ridicat
și am fost trist și speriat pentru ea tot timpul.
Știți ce m-a ajutat să trec peste?
Terapia m-a ajutat să trec peste.
Așa a făcut.
Înțeleg că am multe privilegii.
Am o viață minunată, dar acum sunt mai în legătură cu mine.
Simt lucrurile mai mult. Încă am treabă.
Mai am mult de lucru, dar sunt mai în legătură cu mine.
Acum plâng mai mult.
Am plâns de două ori uitându-mă la un film cu Godzilla.
Godzilla Minus One, l-ați văzut? E atât de bun!
Am plâns de două ori.
Și chiar și acum, mă uit la filme cu Emily.
Și chiar și acum, când încep să lăcrimez,
bărbăția mea e amenințată
și încerc să-mi ascund lacrimile de Emily,
chiar dacă atunci când mă vede plângând se bucură.
Sunt căsătorit cu o psihopată.
Răspunsul numărul cinci.
„Dacă filmul tău are recenzii proaste, e un motiv bun pentru terapie?”
Da! Faptul că primește recenzii proaste e un motiv bun pentru terapie.
Știi ce alt motiv e bun pentru terapie?
Să te ridici din pat dimineața.
E foarte greu.
Foarte greu pentru noi acum.
Treceam prin multe. Schimbarea climatică.
Orașul meu a luat foc timp de o lună din cauza schimbărilor climatice.
Un sistem medical care prioritizează bogăția în detrimentul sănătății.
Orice naiba se întâmplă în politica noastră acum.
Oameni care trăiesc lângă noi,
care au versiuni complet diferite ale realității față de noi. Sunt multe.
Și e important ca un profesionist să te privească în ochi
și să spună: „Simți asta pentru că lucrurile sunt aiurea acum.”
Da.
Știi ce face terapeutul tău după ce a vorbit cu tine?
Vorbesc cu terapeuții lor.
Zic: „Tocmai i-am spus clientului meu că totul e o porcărie. Așa e, nu?”
Zic: „Da, e aiurea.”
Apoi vorbesc cu terapeutul lor și cu terapeutul lor.
Până la capătul liniei, unde există un terapeut gigantic,
care se ocupă de problemele tuturor,
și nu are cu cine vorbi,
și ei doar rătăcesc prin magazine alimentare
încercând să privească oamenii în ochi și să-și zică: „Spune-mi că voi fi bine!”
Și trebuie să-i privești în ochi și să spui: „Totul e aiurea
„și o să fii bine.”
Totul e aiurea
și o să fii bine.
Asta vă spun și eu acum.
„Totul e aiurea și o să fii bine.”
Rahatul e aiurea și o să fii bine.
Acum spuneți-mi și mie!
Totul e aiurea și o să fii bine.
Ce bine e! Încă o dată!
Totul e aiurea și o să fii bine.
Mulțumesc mult, Chicago. Ați fost minunați!
Mulțumesc.
Bis! Bis!
Nu am o bucată de bis!
Ar trebui să cânt tot „Hotel California”.
Nu, nimeni nu vrea asta.
Bine, asta o să fac. Vă spun, ca bis,
prima glumă pe care am spus-o pe scenă. Bine?
Dar o să fac totul. O să fac, știți voi...
Mulțumesc mult, trebuie să plec!
De când eram copil,
mi-am dorit să fiu om de știință.
Dar vreau să fiu unul cu adevărat de succes.
Mereu mi-am dorit să am o unitate de măsură numită după mine.
Pentru că toți savanții mișto le au.
Joules, Newton,
dl Kilometru.
Dar el nu a venit în America.
Așa că vreau o unitate de măsură numită după mine,
dar vreau ceva mișto.
Cum ar fi: „Dă torpilele la cinci nanjiani!”
„Cinci nanjiani? E prea multă putere!”
„Majoritatea oamenilor nu fac față unui nanjiani.”
Mulțumesc.
ÎN AMINTIREA LUI COVRIG
2008 - 2025
Subtitrarea: Cosmin Chiciudean