Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Ce neîndemânatică am devenit, fiule.
Nici vorbă, eşti mai bine decât oricând.
- Iar tu vezi din ce în ce mai prost. - Asta e adevărat.
- Nu-mi mai rămâne mult, fiule. - Nici vorbă de asta, minim cinci ani.
Uf, cinci ani, cu doi ani mă mulţumesc.
Chiar te mulţumeşti cu puţin.
Nu poţi supune natura, fiule.
DATORIA
- Eşti obosită ? - Puţin.
Am înţeles.
- Am mâinile reci, nu ? - Nu, nu.
O clipă...
În 15 minute, mă întorc.
- Mulţumesc. Eşti obosită ? - Nu.
Vezi ? Eşti mai bine decât oricând.
Mă simt minunat.
Stai aşa. Foarte bine.
- E mai bine ? - Nu.
Ai grijă la treaptă.
Ajutor ! Ajutor ! Un cadru medical, vă rog !
Când ajungem acasă, ne odihnim, bine ?
Eu, acum, va trebui să plec puţin, bine ?
Dumnezeule...
Nu, că mă întorc repede, o să vezi.
- Ce ai chef să mănânci ? - Nu mi-e foame.
- Da, dar tot trebuie să mănânci ceva. - Nu intră nimic.
- Aşa vrei să mai trăieşti cinci ani ? - Nu, asta ai spus tu.
Eu, cu doi, mă mulţumesc.
- Ce isteaţă eşti. - Nu, sunt bătrână.
Îţi fac o omletă simplă şi o salată de roşii.
Nu mi-e foame, nu mai fi cicălitor şi enervant.
Hai să vedem.
La naiba. Hai, bine, te iert cu salata de roşii.
...ne-au spus că putem pleca acasă şi...
Doamne, toţi sunt nişte fraieri şi nici nu-şi dau seama.
Reiterez ce am spus la început,
eu continui să cred în statul de drept.
Regele şi el ?
Fiule, sunt bătrână, dar nu proastă.
Hai, ultima.
Mi-ai spus asta acum trei bucăţi.
- De data asta, e adevărat. - Asta mi-ai spus acum două.
Ştii cum e să mănânci fără să ai poftă ?
Şi tu ştii cum e să ai poftă şi să nu poţi mânca ?
E acelaşi lucru.
- Hai, mănâncă ultima. - Da, eşti priceput.
- Antonia Pérez ? - Da ?
De la tribunal.
Ce facem ?
Miroase a gaz.
La naiba. Nu-mi vine să cred.
Ai lăsat gazul pornit.
- Eu, nu. - Cum nu ?
Cine a încălzit cafeaua ?
De câte ori să-ţi spun să nu mai încălzeşti nimic pe aragaz ?
Totul, la microunde.
Şi am încălzit-o la microunde.
De ce îţi mai las bileţele ?
Fiule, iartă-mă, dar nu mi-am dat seama.
- Vezi că nu poţi locui singură ? - Locuiesc cu tine.
La naiba...
Hai, nu te supăra,
că sunt destul de bine pentru vârsta mea.
- Ce faci ? - Nimic, pe-aici, liniştit.
Spune-mi.
Ce-i asta ?
E nou, nefolosit.
E un defibrilator.
Nu am cum să-l vând, frate.
Dar tu vinzi totul în sud, nu ?
La naiba, să te duci, să treci graniţa...
- Nu-mi iese nimic, frate. - Cum nu ?
Unul nou costă trei mii şi ceva de euro, m-am interesat.
Sigur, nou şi cu garanţie.
Cât îmi poţi da?
Lucas, nici nu-ţi spun. Cât ţi-aş da nu merită.
Ţi-l las la 40% din preţ, aşa, îţi iese şi ţie.
Cum merge treaba aia ?
Merge.
Dar se rezolvă sau nu ?
Complicat.
Ştii că poţi să-mi ceri orice.
Serios, orice ai nevoie. Sunt aici.
Prefer să păstrezi tu ăsta decât să-ţi datorez bani.
Dă-mi cât crezi.
- Uite ce mâncăm azi. - Iar începem ?
Trebuie să mâncăm, nu ?
Ai comparat preţurile ?
Cum să nu le compar cu tine lângă mine ?
Trebuie să te razi şi să te aranjezi pentru interviu.
Sper să obţii slujba. Ar fi cea mai mare bucurie a mea.
Îţi dau seama că şi eu, după câte am tras.
Dacă îmi iese asta, se rezolvă tot.
Ce crezi că o să se întâmple ?
Nimic, totul o să se rezolve, o să vezi. Ai încredere în mine.
Scutece de bebeluş, scutece de bătrâni şi se închide cercul.
La naiba, ce enervantă eşti în ultima vreme. M-ai căpiat.
- Lipseşte foaia matricolă. - Este totul.
Bine. Nivel de engleză mediu.
Mediu... Mediu spre avansat.
De înţeles, înţeleg aproape totul perfect.
Foarte bine.
Văd că ai muncit destul, dar experienţă în domeniu nu...
Deocamdată, nu, dar, dacă mă angajează,
pot face cursuri de perfecţionare.
Foarte bine. Disponibilitate orară ?
- Totală. - Totală. Bine.
Nu ştiu, Lucas, de ce crezi că eşti pregătit
pentru slujba asta ? Spune-mi.
Pentru că sunt destul de metodic şi ordonat.
Cred că pot fi un bun lucrător comercial.
Fără îndoială. Mi-ai înseninat ziua, Lucas.
Ei bine, dacă mi-o puteţi însenina şi dv. pe a mea,
v-aş fi recunoscător, sincer.
O să încercăm.
Îl trimit la firmă
şi, când aflăm ceva, te sunăm, bine ?
- Bine. - Mulţumesc mult că ai venit.
Mulţumesc şi eu.
Mult succes. Pa !
Poliţia, vino cu noi.
- De ce ? Ce se întâmplă ? - Vino cu noi.
- Îţi explicăm mai târziu. - Dar ce se întâmplă ?
Stai liniştit. Îţi explicăm mai târziu.
Hai, mergi.
Îmi puteţi explica de ce mă reţineţi ?
Ascultă-mă. Stai calm.
Mergem la secţie şi îţi explicăm totul.
- Sunt calm. - Perfect.
Lucas Rodriguez Perez. Unde este ?
Nu ştiu la ce vă referiţi.
Ai făcut-o de oaie, nenorocitule. Da, ai făcut-o de oaie.
Lucas...
Lucas. Unde este ?
Ce anume ?
Ce-ai făcut cu el ?
Sunt avocatul inculpatului.
Înţeleg că nu aţi început fără prezenţa mea, nu ?
Nu, omule. Stăteam de vorbă.
Cătuşele sunt necesare ?
Domnule avocat, dacă le poartă, există un motiv.
Hai să facem un mic exerciţiu de memorie, bine ? Un mic exerciţiu.
Să vedem.
Te-au interogat înainte să ajung eu ?
Sigur ?
E adevărat că, pe data de 17, în jurul orei 13,
v-aţi prezentat la centrul medical
însoţind-o pe doamna Antonia Perez Gonzalez
pentru a primi un tratament pentru bronşiolită ?
Da.
E adevărat că aţi stat în sala de tratament
pe durata celor aproximativ 15 minute cât a durat acest tratament ?
Aşa este.
Îmi puteţi spune ce aţi făcut în acest timp ?
Nimic, am stat cu ea.
Îmi amintesc că nu am vorbit mult pentru că i se pusese masca
şi nu puteam vorbi.
I-am dat un şerveţel să se şteargă la nas şi cam atât.
Am aşteptat să se termine tratamentul
şi, când s-a terminat, am plecat.
Îmi puteţi spune ce aparate se aflau în sală ?
Nu-mi amintesc foarte bine. Era o masă, câteva scaune,
o tejghea, material medical şi cam atât.
Îmi puteţi spune dacă, printre mobilierul descris,
se afla un defibrilator ?
Nu-mi amintesc.
Îmi puteţi spune dacă, la un moment dat,
aţi luat acel aparat pentru a-l examina
sau din orice alt motiv ?
Nu.
Nu mai am întrebări, onorată instanţă.
Încearcă să te odihneşti, bine, frate ?
Mă auzi ?
Eşti aici ?
Ce faci ? Cum te descurci ?
Cum mă vedeţi. Ştiţi cum sunt primele zile în orice situaţie.
Vă daţi seama aici înăuntru...
Bine, Lucas, ştii că te-am apărat din oficiu la reţinere
şi la şedinţa preliminară.
Acum, ce trebuie să ştiu e dacă vrei să continui cu mine
sau intenţionezi să angajezi un avocat particular.
Vă mulţumesc mult, apreciez, dar nu mi-l permit.
Nu am bani şi nici vreo posibilitate să-i obţin.
Asta nu e important acum.
Important e că eu mă pot ocupa de apărarea ta.
Aşa că, dacă vrei, putem începe să pregătim procedura
şi, astfel, câştigăm timp.
Cât ar putea dura până la proces ?
Depinde. Şase luni, un an, un an şi jumătate.
Depinde de numărul de cazuri.
Şi nu se poate face nimic înainte, să vorbim cu judecătorul,
să depunem un recurs ? Nu ştiu, ceva.
Am putea depune un recurs,
dar mă îndoiesc serios că va avea succes
din cauza tipului de infracţiune şi, în plus, pentru că ai antecedente.
Dar aia a fost demult. O prostie de copil.
Da, dar privesc în ansamblu aici: tipul de cauză,
riscul de fugă, impactul social.
Şi, în acest tip de cazuri, judecătorii sunt foarte stricţi
în privinţa măsurilor preventive înainte de desfăşurarea procesului.
Trebuie să ies de aici. O persoană în vârstă depinde de mine.
Nu am timp, fiecare zi care trece e un pericol pentru ea.
N-o să te mint, Lucas.
Să ieşi de aici liber înainte de proces
e, practic, imposibil.
Ar trebui să ne gândim la o altă soluţie,
ca Asistenţa Socială să se ocupe de acea persoană.
Cât ar putea dura până să se ocupe de ea ?
Până analizează cazul, îl aprobă,
găsesc un loc într-un azil public
şi fac transferul, o lună, o lună şi jumătate cel puţin.
Ştiţi ceva despre familia... ?
Nu. Am vrut să vorbesc cu tine înainte să discut cu avocatul lor.
- Câţi ani avea ? - Unsprezece.
Cum eşti ? Da, da, da, totul bine.
A trebuit să plec o vreme din oraş.
Ai mâncare ? Bine.
Nu găti tu. Vorbeşte cu Juan, vecinul de sus, bine ?
Spune-i să te ajute.
Cum adică nu e acasă ? Nu mai e nimeni în clădire ?
Bine, nu, nu e nicio problemă. Ascultă-mă. Ia-ţi medicamentele.
Te sun din nou, bine ?
Nu pot vorbi mult acum, că, aici, nu pot vorbi. Ai auzit ?
Vorbim mai târziu.
Ce faci, frate ? Cum rezişti ?
- Cum te-ai trezit ? - Bine.
Acum că eşti aici,
îţi recomand să nu te închizi în tine.
Va trebui să îţi asumi ce ai făcut
şi să o duci cât mai bine posibil.
Asta nu se poate duce.
Te înşeli. Orice, frate. Reuşeşti să duci orice până la urmă.
- Nici vorbă. - Ba da. Ba da.
Nu încetez să mă gândesc la el.
Îmi imaginez momentul în care le-au spus părinţilor lui şi...
Ascultă-mă, trebuie să accepţi.
Nici vorbă, frate. Asta nu se acceptă.
Crezi că, dacă nu ai fi luat aparatul acela,
băiatul ar fi supravieţuit ? Te gândeşti la asta ?
Nu ştiu. Dar cert e că e mort.
Nu ştiu cum am putut să-l iau. Dracu' să mă ia, frate.
Totul pentru 400 de euro de rahat.
Le-am distrus viaţa pentru totdeauna.
Da, aici ai dreptate,
le-ai distrus viaţa pentru totdeauna părinţilor lui.
Şi se pare că ce îţi lipseşte ţie, ce trebuie să faci acum,
e să înveţi să trăieşti cu asta.
Să ieşi de aici e doar o chestiune de timp.
Cunosc momentul prin care treci.
Şi îţi mai spun ceva, cunosc fiecare dintre momentele
prin care vei trece în următorii ani.
Le cunosc pentru că am fost acolo. Şi, în unele zile, încă sunt acolo.
Trebuie să ies de aici.
Sebas, trebuie să mă ajuţi.
Trebuie să fac rost de bani şi să cer iertare.
Deschideţi uşa, vă rog ! Deschideţi uşa !
Deschide 13 !
Îmi pare foarte rău.
Antonia. Aveţi vreun membru al familiei căruia să-i comunicăm asta ?
Nu am pe nimeni.
Dar dv. ştiaţi situaţia, nu-i aşa ?
Da. Dar am crezut că nu o să ajungă atât de departe.
Noi, Asistenţa Socială, vom încerca să vă ajutăm cu tot ce putem.
Ştim că e un moment dificil.
Aveţi pe cineva apropiat la care să puteţi sta ?
Nu am pe nimeni.
Bună.
Bună dimineaţa, frumosule adormit.
E timpul pentru delicatese.
Dormi bine, nu ?
Prea multă muncă. Sunt foarte obosit.
Stai liniştit, mai ai puţin.
Atunci, nu-mi mai da pastilele.
Înghite.
Data viitoare, adu-mi o prăjitură norişor.
- Nu, că o să zbori. - Aş vrea eu.
Ce mai zic însoţitorii mei ?
Ăştia mai mult întreabă. Ce număr de telefon am, mai ales.
Cât e ceasul ?
Timpul să plec. Ne vedem mâine. Şi mai înveseleşte-te puţin, hai.
Mai mult ?
- Bună. - Bună.
Hai să ne uităm la asta.
Să vedem. Foarte bine.
- Cum eşti ? - Aici, cu gândurile mele.
Asta e interzis.
Mă distrag.
Facem o excepţie.
Nu mai ai nimic.
În sfârşit sunt liber. Să merg la baie.
Şi, mâine, scapi de delicatese.
Auzi, îmi poţi face o favoare ?
Poţi suna la numărul ăsta de telefon ?
E al unei femei foarte în vârstă, ca să-i spui că sunt bine.
Nu pot.
Şi, mai ales, să ştiu cum e ea. Doar atât.
Îmi pare rău, dar nu pot.
Bine. Înţeleg.
La naiba, în ce hal suntem.
Domnule agent ! Pot să fac un duş ? Da ?
Domnule pacient, când îmi termin tura, trec să-mi iau rămas-bun.
- Totul bine ? - Foarte bine.
Fiule, ce cauţi aici ?
Mi-au dat câteva zile liber.
- Cum eşti ? Ai mâncat ? - Dar tu ?
Eu, nu. Au venit nişte domni şi ne-au spus
că trebuie să plecăm din casă în opt zile.
Nu, nici vorbă de asta.
Nu pleci de aici, ai încredere în mine.
Ţi-am lăsat un cearşaf curat, în caz că vii să te culci.
Nu pot rămâne. Trebuie să plec.
Iau nişte haine şi vorbim imediat, bine ?
Trebuie să ne organizăm.
- Ce faci ? - Bine.
Am fost notificaţi de instanţă
cu privire la data executării evacuării locuinţei dumneavoastră.
Iar grefierul v-a informat
că singura modalitate de a opri evacuarea
este achitarea sumei datorate băncii.
Bine. Acest dosar a fost preluat de departamentul de risc,
aşa că eu nu vă pot ajuta.
Data stabilită pentru evacuare este peste o săptămână.
Ea se află într-o situaţie de vulnerabilitate şi...
Eu nu am serviciu.
Avem nevoie de puţin mai mult timp, vă rog.
Nu vă pot spune mai mult. Aceştia sunt paşii procedurali.
Putem vorbi cu directorul băncii, vă rog ?
Nu se află în birou în acest moment,
dar îi transmit şi vă sun pentru a stabili o întâlnire cu el.
- Ne duceţi cu vorba ? - Bineînţeles că nu.
- Nu ? - Nu, nu, acesta este procedura.
- Eu nu am nicio legătură. - Procedura ?
Procedura este să îi luaţi casa unei bătrâne,
aşa cum faceţi cu toţi bătrânii din cartier,
ca să construiţi apartamente turistice.
Asta e procedura voastră nenorocită,
cu care le distrugeţi vieţile oamenilor.
Spuneţi-mi, vă rog, valoarea datoriei.
Valoarea totală a datoriei, incluzând cheltuieli şi dobânzi.
Dacă fac rost de banii ăştia într-o săptămână, opriţi evacuarea ?
- S-a terminat, fiule. - Nu, nici vorbă de asta.
Cum o să faci rost de banii ăştia într-o săptămână ?
Ai încredere în mine. O să vezi că reuşesc.
Nu, fiule, nu face nimic care să-ţi facă rău.
Mai bine merg la un azil şi gata.
La un azil pentru ce ? Ca să mori de supărare în trei zile ?
Nici vorbă. E casa ta şi nu ţi-o va lua nimeni.
Nu mai e a mea.
Ce ai ? Poţi să respiri ?
Urcuşurile astea sunt groaznice.
Strada asta e în pantă rău, nu-i aşa ?
Ascultă-mă, fiule. Nu vreau să fiu o povară pentru nimeni.
Tu ai toată viaţa înainte.
Nu. Viaţa mea e cu tine.
Nu, Lucas. Trebuie să acceptăm circumstanţele.
Ce circumstanţe ? Să rămâi în stradă ?
Nu, pe cele ale vieţii.
Nu, pe cele ale vieţii, nu. Tu nu m-ai ajutat pe mine ?
Ba da, dar nu e acelaşi lucru.
Trebuie să plec. Te sun mai târziu.
Bună dimineaţa, doamnă. Poliţia.
Atunci nu mai e chiar aşa de bună.
Doamnă, trebuie să vorbim cu persoana care locuieşte cu dv.
Ştiţi unde îl putem găsi ?
Nu. Ştiu că lucrează, dar nu vă pot spune unde.
Pentru că sunt cam cu capul nu prea...
- Şi nu a fost pe aici zilele astea ? - Nu, nu l-am văzut. Aş fi ţinut minte.
Ştiţi că e este infracţiune să ascunzi un infractor, nu ?
Da, mie îmi spuneţi ?
Îi văd în fiecare zi la televizor.
Nu, nu sunaţi. Am cheie.
Bună seara. Îl caut pe Jero.
Salut, sunt Lucas. Am fost închis cu Sebas.
Mi-a spus să iau legătura cu dv.
Da, mi-a povestit că nu ai stat pe gânduri.
De îndată ce ţi-a spus, n-ai ezitat.
Când e nevoie, te decizi repede.
- De ce ai nevoie ? - De bani.
- Toţi avem nevoie de bani. - Da, dar unii mai mult decât alţii.
- Ce vrei să bei ? - Nimic, sunt bine, mulţumesc.
- Un pahar, un suc, o apă ? - Nu, nu, serios, vă mulţumesc.
- Altceva ? - Nu.
- Cât ai nevoie ? - 115.000 de euro.
Pentru asta trebuie să munceşti mult.
Pot începe chiar acum dacă e nevoie.
Graba e pentru atunci când îi ai în spate.
Nu o să-mi mai pună cătuşele, nu vă faceţi griji.
Eu n-aş fi atât de sigur, javrele alea au tot timpul din lume.
Da, dar suntem mulţi fugari
şi nu cred că au timp sau bani să ne găsească pe toţi.
Nici nu le trebuie, ei doar aşteaptă să cazi.
O bătaie, un control, orice rahat, şi ai căzut.
Atunci, vom încerca să nu cădem.
- Ai permis de conducere ? - Da. Conduc bine.
- Vor lua legătura cu tine. - Doar că nu am telefon mobil.
Mai bine. Aşa, rezişti mai mult pe stradă.
- Poliţia. - Vino cu noi. Hai.
- Ce e ? Ce se întâmplă ? - Nu se întâmplă nimic.
Credeai că o să scapi atât de uşor, nu ?
Şi, pe deasupra, ne duci direct la tipul pe care îl căutam de atâta timp.
Ce ai vorbit cu el ?
- N-am vorbit cu nimeni. - Nu ?
Dacă o să cooperezi, putem vorbi cu judecătorul
ca să te lase în libertate până la proces.
Ce zici de asta ?
Nu ştiu despre ce vorbeşti. - Am înţeles.
Cine ţi-a zis să iei legătura cu el ?
Nu mi-a zis nimeni nimic.
Ce-ai vorbit cu el ?
N-am vorbit cu nimeni.
Nu ne lua drept proşti. De unde îl cunoşti ?
Nu ştiu cum să vă explic. N-am vorbit cu nimeni.
Ascultă-mă bine, băiete.
Colegul meu nu se va opri până nu vorbeşti.
Trei, doi, unu...
Băiete, de acum, lucrezi pentru noi.
Eşti curajos, nu ?
Nu scuipi, nu rămâi cu ce nu e al tău...
Şefului o să-i placă asta. Bine ai venit.
Adresa, ziua şi ora de ridicare.
Adresa de livrare va fi în torpedou.
Trebuie să faci doar două lucruri. Să duci maşina la adresa indicată
şi să nu deschizi portbagajul sub nicio formă.
- Ai înţeles ? - Da.
Dacă maşina nu ajunge la adresa indicată
sau deschizi portbagajul, vei avea o problemă fără soluţie.
E totul clar ?
Odată ajuns la locul indicat, laşi cheile în torpedou
şi iei următoarea adresă de ridicare.
Cobori din maşină şi iei autobuzul de acolo
care merge spre centru.
De restul ne ocupăm noi.
Maşina nu va fi parcată în punctul menţionat în bilet
până la data şi ora de ridicare.
Iar odată ce iei maşina,
vom şti în permanenţă unde te afli.
Să nu uiţi.
O maşină de-ale noastre te va urmări pe tot traseul
până când laşi maşina.
Înţeles ?
Dacă ai vreo problemă, te opresc şi vorbeşti,
nici tu, nici ai tăi nu veţi mai vedea lumina zilei.
- Vreo întrebare ? - Nu.
Ca să rezişti mai mult pe stradă. Îţi scădem din primul tău job.
Învaţă numărul şi datele pe de rost.
Şi să nu îl foloseşti nicăieri. Cumpărături, hoteluri, nimic.
Doar pentru situaţii de urgenţă. Ne-am înţeles ?
Dacă apare orice problemă, ne suni la acest număr.
- Bună. Ce faci ? Cum merge ? - Foarte bine.
Aştepţi autobuzul ?
Nu, un avion privat care vine să mă ia acum.
Iartă-mă, zilele trecute, am plecat fără să-mi iau rămas-bun.
N-am avut timp. Mă grăbeam puţin.
Am bănuit când am aflat cum ai reuşit să scapi.
Nu aveam de ales.
Ai fost rapid. M-ai surprins.
Ţi-au pus multe întrebări ?
- Mai multe decât mi-ar fi plăcut. - Şi ce le-ai spus ?
Adevărul. Eu nu mint.
Nici eu. Doar în caz de nevoie.
Îmi pare rău dacă ţi-am creat probleme.
Nu, nu, nu. Nu mi le-ai creat mie, ci lor.
- Sunt foarte furioşi. - Nu-ţi face griji pentru ei.
Au salarii bune şi tot timpul din lume să mă găsească.
Poate te găsesc mai repede decât crezi.
Ei bine, depinde de ce fac, de norocul pe care îl am...
Sunt mulţi oameni căutaţi foarte mult timp
pentru treburi mai nasoale decât a mea.
Mai nasoale ?
Aş înţelege dacă ai vrea să suni acum la poliţie.
Nu. Eu am grijă de oameni, nu-i bag la închisoare.
Atunci, îmi place mai mult meseria ta, sincer.
Şi mie.
Vrei să bem ceva ?
Glumesc.
Toate glumele au ceva adevăr în ele.
Nu, doar voiam să-ţi mulţumesc pentru cum ai avut grijă de mine.
Mă rog, e meseria mea. Aşa fac cu toţi pacienţii mei.
Atunci, e bine să apreciez asta.
Atâta timp cât nu mă afectează...
Cred că, dacă ţi-aş fi spus, te-ar fi afectat şi mai mult.
Sau te-ar fi afectat pe tine.
Aşa că am făcut bine că nu ţi-am spus.
Îţi sunt dator. Dacă vrei să bem ceva...
Acum, vorbesc serios.
Îmi place mai mult când vorbeşti în glumă.
Bine, atunci, ţi-o spun în glumă. Vrei să bem ceva ?
Îţi răspund serios. La revedere.
Mara ! N-ai simţit greutatea căruciorului ?
Gabriela, intră, te rog.
Iartă-mă. Scuză-mă că te deranjez.
Sunt pacientul doamnei doctor Lledo.
Da, te-am văzut de câteva ori pe la cabinet.
Vezi tu, de ceva vreme mă tratez la ea
şi nu ştiu dacă vina mea sau a tratamentului pe care îl urmez,
dar ideea e că nu sunt bine şi voiam să ştiu cum îţi merge ţie,
dacă simţi vreo îmbunătăţire.
La mine, nu e nimic de îmbunătăţit.
Îmi pare rău.
Iartă-mă, dar sunt puţin grăbită.
Da. Iartă-mă dacă te-am deranjat. Nu asta a fost intenţia mea.
Nu, nu, nu, stai liniştit, nu mă deranjezi.
Presupun că, uneori, în viaţă, se întâmplă ceva care schimbă totul.
- Şi îmi pare foarte rău. - Pentru ce ?
Nu, îmi pare rău dacă treci prin momente grele,
din orice motiv.
Ne cunoaştem de undeva ?
Nu. Nu, nu, nu. De la cabinet.
Iartă-mă, dar trebuie să plec.
- Bună ziua. - Bună ziua.
- Aş vrea să fac o depunere. - Da.
Numărul de cont, datele titularului, suma şi motivul depunerii.
Numărul de cont nu îl ştiu. Dacă nu vă supăraţi,
vă dau datele titularului şi îl căutaţi dumneavoastră, vă rog.
Nu, nu. Nu pot să vă dau numărul de cont al niciunui client.
Pentru a face o depunere, am nevoie de numărul de cont,
datele titularului şi actul de identitate al depunătorului,
în funcţie de suma depusă.
Bine, mulţumesc.
Poliţia, deschideţi uşa !
Deschideţi, poliţia !
Mara, Mara...
- Ce faci aici ? - Putem vorbi puţin ?
E foarte important.
Lucrez, Lucas.
Ştiu, ştiu. Am nevoie să mă ajuţi.
Te rog, ascultă-mă, ascultă-mă, te rog.
Nu crezi că m-ai deranjat deja suficient ?
Dacă mă asculţi o secundă,
îţi jur că nu mă mai vezi niciodată.
Lucas. E la ATI.
A făcut un tromb pulmonar care i-a afectat inima.
Starea ei e complicată.
- Dar o să-şi revină ? - Încearcă să o stabilizeze.
A ajuns la spital în stare gravă. Iar prognosticul nu e bun.
Trebuie să aşteptăm următoarele 24 de ore să vedem ce se întâmplă.
- E conştientă ? - Da.
Da ? Serios ?
Este slăbită şi dezorientată,
dar i-am spus că eşti aici şi s-a bucurat foarte mult.
Se vede că are foarte multă poftă de viaţă.
Pot să intru să o văd ?
- Mai bine nu. - De ce ?
Colegii mei mi-au spus că sunt nişte tipi în uniformă
care umblă pe aici.
În caz de ceva, le-am dat numărul meu de telefon
să mă sune.
Bine. Mama dracului !
Nenorocită de casă...
Mulţumesc mult că m-ai ajutat.
Îmi pare rău că ţi-am complicat viaţa. Şi acum, şi asta.
Acum, sunt în afara programului de lucru.
Bună. Ce faci ? Cum îţi merge ?
- Şedinţă grea ? - Da, puţin.
Trebuie să schimbăm asta.
Ai chef să ne plimbăm puţin sau să bem ceva, să-ţi mai revii ?
Nu, mulţumesc. Trebuie să dorm şi să mă deconectez.
Îmi pare foarte rău prin ce treci. Serios.
Mulţumesc.
- Mie îmi merge mai bine cu dna doctor. - Serios ?
Da. Mi-am pierdut părinţii când eram foarte mic.
Într-un accident. Şi mi-a fost foarte greu.
Am fost toată viaţa singur. Ei bine, nu chiar toată viaţa.
Am întâlnit o persoană care m-a iubit
ca şi cum aş fi fost mai mult decât fiul ei.
Acum, această persoană se află într-o situaţie complicată
şi nu ştiu dacă sunt pregătit să o pierd.
Nimeni nu e pregătit să piardă pe cineva pe care îl iubeşte.
Cu atât mai puţin când viaţa ţi-l ia aşa, fără avertisment.
Da, dar trebuie să găsim un sens în toate astea, nu ?
Sau nu. Poate că nimic nu are sens în viaţa asta.
La naiba. Îmi pare rău că ţi-am spus povestea mea.
Sigur că problema ta e mult mai importantă decât a mea.
Fiecare are problemele lui.
Dar mă bucur enorm că ţie îţi merge bine. Serios.
Îmi pare foarte rău. Nu-ţi poţi imagina cât de mult.
Îmi pare rău că îţi este greu. Serios.
Mulţumesc. Trebuie să plec.
Ascultă... Data trecută, nu ne-am prezentat.
Dacă ghicesc cum te cheamă,
ne plimbăm puţin înainte să te întorci acasă ?
Uite, vino pe aici.
Cu puţină distanţă, totul se vede puţin mai bine, nu ?
Asta e problema.
Eu, de la distanţă, văd totul mai clar.
Trebuie să încerci să te deconectezi, cum ar spune doamna doctor.
Serios ? N-am auzit-o niciodată spunând asta.
Mie nu încetează să mi-o repete la fiecare şedinţă.
Spune-mi, tu de ce mergi la terapie ? Dacă nu sunt indiscretă.
Pentru povestea cu părinţii mei şi... Puţin din toate, în general.
Şi tu ?
Eu mi-am pierdut fiul.
E prima dată când spun asta cu voce tare.
Nu ştii cât de dureros e să pierzi un copil.
E cea mai adâncă durere pe care ţi-o poţi imagina.
Te sufocă. Nu te lasă să respiri.
E ca şi cum ai avea un cuţit înfipt în piept zi şi noapte
şi n-ai putea să-l smulgi.
Uneori, doare atât de tare, că nici nu mai doare.
Totul îşi pierde importanţa. Nu mai ai de ce să te agăţi.
Mai ai alţi copii ?
Şiŧ Şi tatăl lui ? Ai un partener ?
Tatăl lui ? Tatăl lui a luat o decizie
în ziua în care a aflat că eram însărcinată.
Şi a respectat-o până la capăt.
A decis să nu ştie nimic de el.
Şi până azi. Îmi pare rău pentru el.
Pentru că a pierdut ceva unic.
Pentru că fiul meu era minunat.
Şi asta e tot.
Iartă-mă, nu ştiu de ce îţi spun toate astea.
Nici măcar nu ne cunoaştem.
Poate tocmai de asta.
- Ce faci aici, fiule ? - Am venit să te îngrijesc.
Cum eşti ?
Tu ? Cum eşti tu ?
De data asta, m-a lovit foarte tare.
Eu te văd foarte bine.
Atunci, să-ţi verifice vederea aici.
Vezi că eşti mai bine ?
Ce sperietură, fiule. Nu puteam nici să respir.
Încă un minutŧ
Colegii mei mi-au spus că o să te faci bine.
- O să vezi. - Da.
- Ne-au luat casa ? - Nu, încă nu.
Rezolv eu, bine ? Nu-ţi face griji.
Promite-mi că n-o să faci nimic care să-ţi complice viaţa.
Fac pe bolnava şi mai stau câteva zile aici.
Nu. O să te recuperezi foarte repede şi ne întoarcem împreună acasă.
O să se rezolve.
A venit să mă vadă o asistentă, prietenă cu tine.
Foarte frumoasă şi foarte elegantă.
Da. Ascultă-mă. Ai buletinul la tine ?
Eram eu în stare să iau ceva ?
Numărul de cont nu-l ştii, nu ?
Ştiu ziua în care te-ai născut. Dar de an nu sunt sigură.
Eu ştiu anul tău. Te-ai născut în '33.
Ia uite, ce bătrână sunt !
- Bună. - Bună.
Adresă nouă, ziua şi ora preluării.
- Pot să vorbesc cu Jero ? - De ce vrei să vorbeşti cu Jero ?
Ce ai de spus îmi spui mie.
Îmi puteţi da în avans banii de care am nevoie ?
Aş continua să lucrez pentru voi atât timp cât va fi nevoie.
Mâine, expiră termenul pentru a plăti ceva
şi trebuie să rezolv. Am doar 24 de ore.
Lasă-l aici.
- Bună. - Bună.
De ceva timp încerc să mă întâlnesc cu dv,
dar agenda dumneavoastră complicată nu mi-a permis.
Ei bine, dacă nu vă deranjează,
treceţi pe mâine şi vă voi primi cu plăcere.
Mi-ar plăcea, dar, dacă vin, nu cred că ne vor lăsa să ne întâlnim.
Probabil că ştiţi situaţia delicată în care mă aflu. Aşa este ?
V-aş ruga să fiţi la fel de politicos cum sunt eu cu dv.
Dacă plecaţi, va trebui să vin să vă caut acasă.
Şi cred că asta nu va fi plăcut nici pentru dv, nici pentru familia dv.
Ascultaţi-mă cu atenţie şi nu-mi mai irosiţi timpul.
Antonia, bătrâna pe care urmează s-o evacuaţi,
e în spital. Nu cred că va scăpa.
Dar, dacă scapă,
va avea nevoie de o casă în care să-şi petreacă restul zilelor.
Mâine, expiră termenul pentru executarea evacuării,
după cum ştiţi.
Am nevoie de încă 24 de ore ca să fac rost de bani
şi să evit să-şi piardă casa.
Dar asta nu depinde de mine, depinde de un tribunal.
Să ne înţelegem. Nu vă mint.
V-aş ruga, vă rog, să nu mă minţiţi nici dv. pe mine.
Nu sunteţi în biroul dumneavoastră. Am o parte din bani aici.
Daţi-mi, vă rog, numărul de cont al Antoniei.
Nu-l am la mine.
Mai bine rezolvăm asta aici şi acum, pe cale amiabilă.
Vă rog.
După cum probabil ştiţi,
urmează să petrec o perioadă lungă între patru pereţi.
Încă puţin în plus nu mai contează. Dv. vreţi să vă recuperaţi datoria.
Iar eu vreau să plătesc şi să evit să-şi piardă casa.
Daţi-mi încă 24 de ore şi numărul de cont al Antoniei
sau jur că vă distrug viaţa.
Îmi pare rău că te-am sunat după ce am vorbit,
dar nu am altă opţiune.
Nu ştiu, nu m-aş fi aşteptat niciodată la o astfel de propunere.
Sunt un angajament şi o responsabilitate foarte serioase.
Eu am viaţa mea.
Ştiu. M-am tot gândit,
dar nu mai am pe nimeni altcineva la care să apelez.
Din punct de vedere financiar, cred că nu ar fi nicio problemă.
Cred că asta e mult mai important decât o chestiune financiară.
Nu pot să mă angajez.
Înţeleg. Şi îmi pare rău dacă te-am pus într-o situaţie dificilă,
dar trebuia să încerc.
Nu-i nimic. Înţeleg şi nevoia ta.
Da...
- Ce păcat. - Ce anume ?
Că ne-am cunoscut în aceste circumstanţe.
Totul se întâmplă când trebuie să se întâmple.
Nici mai devreme, nici mai târziu.
- Viaţa. - Da.
Când te gândeşti să te întorci ?
Depinde dacă reuşesc să rezolv câteva lucruri înainte.
- Am înţeles. - Bine...
- Trebuie să plec. - Bine. Mulţumesc mult.
Mulţumesc mult pentru tot ce ai făcut pentru mine.
Eşti o tipă foarte specială.
Tu eşti special.
Da ?
- Bună. - Bună...
Sunt eu.
Nimic, doar treceam pe aici şi am zisŧ
De fapt, adevărul e că nici nu treceam pe aici,
nici n-am zis nimic. Voiam doar să ştiu cum eşti.
Merg înainte.
Am înţeles. Ai văzut ce zi e ?
Nu, sincer, nu.
Ai chef să ieşim la o plimbare ?
Mai bine altădată.
Altădatăŧ Altădată nu există.
Chiar nu am chef de nimic, sincer. Nu mă simt prea bine azi.
Am înţeles. Aş vrea să-ţi spun ceva.
Cum eşti ?
Ameţită. Mi-ai luat o cască cu şapte mărimi mai mică.
Erau la ofertă. Două la preţ de nimic.
Şi ochelarii, la fel.
- Vrei să o încerci pe a mea ? - Nu, nu, nu.
Poate îmi dai ceva.
Da, bucuria.
Spune-mi, şi tu de ce ai vrut să vii aici ?
Nu ştiu. Îmi aminteşte de când eram mic.
Mă deconectează de toate.
Sau poate te conectează la ceva important.
Se poate.
Eşti mai bine ?
- Şi ce voiai să-mi spui mai devreme ? - Ce ?
De ce m-ai chemat ?
Mâine, am o zi importantă.
Dacă reuşesc să rezolv ceva, va trebui să plec o vreme.
- Da ? - Da.
De ceva timp, voiam să-ţi spun ceva,
darŧ N-am putut.
De ce ? Ce se întâmplă ?
Nimic, doar căŧ
Dacă e ceva rău, poate prefer să nu ştiu.
Am reuşit să mă deconectez şi eu puţin aziŧ
Nu. Nu, nu e nimic.
- Eşti bine ? - Da, da, da.
- Sigur ? - Da, da, nu am nimic.
Sunt bine. Nu-ţi face griji.
Bine, atunci, spune-mi.
Ştii ceva ? Ai dreptate. Trebuie să sărbătorim
că azi e prima zi în care reuşeşti să te deconectezi.
Înainte, obişnuiam să vin prin locurile astea.
Înainte să fiu mamă.
Apoi, l-am născut pe fiul meu şi m-am dedicat îngrijirii lui.
Şi am încetat să ies, să beau, să dansez.
Şi te pierzi puţin pe tine însăţi.
Trebuie să te odihneşti puţin.
Ai dreptate. Mai bine, vorbim despre tine.
- Nu, nu e nevoie. - Ba da.
Nicidecum.
Pleci din oraş cu munca ? Unde te duci ?
Încă văd. Nu ştiu.
Depinde, mai trebuie să fac ceva înainte.
Cât timp ?
Depinde cum o să-mi meargă, încă nu ştiu.
Nu am o dată de întoarcere.
O să-ţi meargă bine, pentru că eşti un om bun.
Da' de unde ?
- Mai bei una ? - O am întreagă.
Ce vrei acum, să mă îmbeţi ?
Nu, eu vreau să mă îmbăt. Două shoturi ?
- Nu înţeleg nimic. - Mai bine.
- Nu ştiu dacă e o idee bună. - Mult mai bine decât să conduci tu.
Nu, tu nu eşti în cea mai bună stare.
Şi tu eşti nemaipomenit, nu ?
- La naiba. - Ai încredere şi bucură-te.
Dar de ce am furat o bicicletă, când puteam fura două ?
Ar fi trebuit să furăm o motocicletă.
- Uite. - Ce faci ?
Ce faci ?
Nu-mi da drumul, că o să te faci praf.
Bine.
De mult nu m-am mai simţit aşa.
Sper să-ţi fie din ce în ce mai bine.
Mulţumesc.
- Nu înţeleg nimic. - Ce anume ?
Păi asta... Tu şi eu, aici.
Viaţa.
Nenorocita de viaţă.
Bine, filozoafo, odihneşte-te puţin, că, azi, ai dat tot ce-ai avut.
- Vrei să urci ? - Nu, mulţumesc mult.
Mâine, am ceva important şi trebuie să mă trezesc devreme.
Tocmai de-asta, urci, te odihneşti puţin şi apoi pleci.
- Nu. - Ai băut mult.
Nicidecum. Merg puţin pe jos, iau aer şi-mi trece.
Mulţumesc, dar nu.
- Bine. - Rămâi.
- Nu pot. - Te rog.
Până adorm.
Mai bine nu. Odihneşte-te.
Nu vreau să adorm. Mi-e teamă să mă trezesc mâine.
Suntem mereu în ziua de mâine.
Ce ? Vorbeşti ca doctoriţa acum ?
Da. Normal.
Atunci, trebuie să te deconectezi puţin.
Da. Complicat.
Ştii ce văd în fiecare noapte înainte să adorm ?
Îl văd pe fiul meu. Alergând. Iar eu alerg după elŧ
Încercând să-l ajung ca să-l îmbrăţişez, dar nu reuşesc.
Şi imaginea e atât de puternică, încât intră în visele mele.
Nu am putut să-mi iau rămas-bun de la el.
Dacă trebuie să pleci, pleacă. Nu e nicio problemă.
Sunt bine.
- Da ? Serios ? - Da. Da.
Şi eu.
Până la urmă, o să fie aşa cum vrei tu
şi nu voi şti dacă voiai să-mi spui ceva
sau dacă totul era o strategie să mă înveseleşti.
Sauŧ Poate doar te simţi bine cu mine.
Băiete ! Înapoi !
Noroc.
La naiba ! Mama ei de viaţă !
Ce dracu' se întâmplă, frate ?
- Bună ziua. - Spuneţi.
Vreau să fac un depozit.
Am nevoie de numărul contului, numele beneficiarului şi suma, vă rog.
Da.
Spuneţi-mi suma.
O ţin eu, Antonia. Aşa.
Ai văzut ce frig e ?
O să ne congelăm.
- Şi trebuie să mergem până acolo ? - Da. Îţi place ?
Credeam că era ăla roşu.
Nu, nu, nu, e cel de acolo.
Bună. Ce faci ?
- Totul bine ? - Nu ştiu, spune tu.
Ce se întâmplă ?
Cine eşti ?
De ce mă întrebi asta ?
Cine eşti ? De ce m-ai minţit ?
O să-ţi cer doar un lucru, te rog.
Te rog, nu-mi mai face rău decât am parte deja.
Doctoriţa mea nu te tratează.
Nici ea, nici alt medic de la centru.
Deci, te rog, spune-mi cine eşti.
Nu te cunosc de la centru.
Tot ce ţi-am spus despre viaţa mea e adevărat.
Mă rog, nu tot. Nu-mi cunosc părinţii.
Tot timpul ăsta, am încercat să-ţi spun cine sunt.
Dar nu am putut.
Nu ştiu dacă din laşitate sau fiindcă vedeam că eşti mai bine
sau pentru că sunt unŧ
Îmi pare rău.
Îmi pare foarte rău pentru fiul tău. Nu-ţi poţi imagina cât.
Încerc de mult timp să-ţi spun astaŧ
Eu am furat defibrilatorul de la centrul de sănătate.
Iartă-mă.
De ce ? De ce mi-ai făcut asta ?
Ce ţi-am făcut eu ţie ?
Şi eu ? Ce fac acum ?
Ce fac ? Pentru că nu mai am nimic.
Nu mai pot. Nu mai pot.
Şi ai făcut asta ca să-ţi speli nenorocita de vină.
Vina ta nenorocită.
Eşti un ticălos. Un ticălos şi un egoist.
Mi-ai luat totul, tot.
Uite, am luat toate pastilele singură.
Foarte bine, Antonia.
De ce am venit aici ? Cred că e foarte scump.
Bună.
Ce m-ai speriat. Ce faci aici ?
Am venit să mănânc ceva cu voi. Faceţi cinste ?
Da. Poftim, fiule.
- Mulţumesc. - Pentru nimic.
Hei, arăţi foarte bine.
Nu te lua după aparenţe, fiule. Atacul ăsta m-a doborât.
Nicidecum. Tu eşti o forţă. Depăşeşti orice.
În tinereţe eram foarte frumoasă.
- Ca Mara ? - Nu, Mara e mai frumoasă decât mine.
În fine, sunteţi pe aproape.
Ţi-am spus că, după ce se va termina tot,
o să venim să sărbătorim într-un astfel de loc.
Dar sigur e scump.
Nu-i nimic, plăteşte Mara.
Sigur, cu banii tăi.
Perfect.
Nu mai vin cei cu casa ?
Nu, s-a terminat. N-o să-ţi mai ia nimeni casa.
Nu plânge. Aici, nu se plânge, da ?
Nu te da în spectacol aici.
Aici, nu poţi să plângi. Nu te lasă să plângi, da ?
- Tu cum eşti ? - Bine.
Bine, cu viaţa mea normală. La fel ca a ta, nu ?
Ţi-o schimb.
Rămân cu a mea.
- Doriţi ceva de băut, domnule ? - Nu, mulţumesc, sunt grăbit.
Mulţumesc. Trebuie să plec.
Unde te duci, fiule ?
Într-un loc unde vei putea veni să mă vezi în fiecare duminică
pentru o vreme.
- La închisoare ? - Da.
Ascultă-mă. Trebuie să o fac.
Dacă mă predau de bunăvoie, voi ieşi mai repede.
Tu trebuie doar să rezişti.
Şi să aştepţi până ies, bine ?
Dacă ai nevoie de ceva, poţi să o suni pe Mara.
Nu va mai fi singură.
O să vezi că totul va trece repede şi vom fi din nou împreună curând.
De data asta, vom avea noroc. Vei vedea.
Trebuie să plec.
Ai grijă de tine.
DATORIA
Pentru Charo, simţul umorului şi omenia lui.