Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Дякую.
ДОЛЬЧЕ ВІЛЛА
Монтезара… П'ята колія.
Допомогти вам піднятися?
Що?
-Я візьму. -Дякую.
Гаразд. Привіт! Яке ти сонечко.
-Рада чути, що ти вже на місці. -Ще ні.
Це місто ще спробуй знайди.
Ти взяв відпустку вперше за багато років.
Повір, поїздка в Італію — це не відпустка.
-Не треба знову про «прокляття». -Гей.
Воно існує.
Приїхав після коледжу — загубив паспорт. Приїхали після весілля —
щодня дощило, захворіли на грип.
Не віриться, що Лів ще тримається.
Добре, що побачив у інстаграмі,
що вона хоче цей будинок за євро.
-Хіба ще не купила? -Я спробую їй завадити.
Я знайду доньку і заберу її додому.
Ти Ерік Філд в Італії, а не Ліам Нісон у «Викраденій».
Це правда. Слухай, надіслав тобі презентацію для Northstar.
Чудово. Розслабся і насолоджуйся краєвидами.
-Добре, до зв'язку. -До зв'язку.
МОНТЕЗАРА
Треба було закрити інстаграм.
Я розраховував почути «Привіт, тату».
Привіт, тату.
Підходить. Обіймеш старого?
Ну-бо.
Дякую.
Що ти тут робиш? Я думала, ти в Італію ні ногою.
Зробив виключення заради
люблячої доньки, що поїхала серед ночі.
-Це був нічний рейс. -Мовчки.
-Я надіслала повідомлення у WhatsApp. -Що?
-Ти зникла. -Я щодня у мережі.
І раптом купуєш віллу в Італії?
Якщо це такий бет-сигнал…
-Ні. -Тобі вдалося мене викликати.
Гаразд, Беттату. Відвезу тебе до готелю. Мер сьогодні показуватиме мені будинки.
Будинки? То угоди ще не було? Чудово. Я встиг.
Думаєш, що зупиниш мене?
Мені потрібна кава.
Я думав, ти з'їздиш до Італії і заспокоїшся. Наїсися піци,
подивишся на розвалини, причаруєш місцевих офіціантів.
-Ти мене про це не питав. -Ти ніколи не дзвониш.
Я працювала. Викладала англійську в Мілані.
Няньчила дітей у Флоренції. Збирала оливки.
Кілька тижнів тому я їхала на фестиваль вина.
Переплутала потяги й опинилася тут.
Бум.
Що значить «бум»? Не вистачає великого шматка історії.
Це складно пояснити. Треба відчути. Відчути Монтезару.
Я відчуваю лише зміну часових поясів. То як ти вирішила купити віллу?
Отак. Містечка продають старі будинки за один євро, щоб привабити людей.
Мер каже, що існує ціла схема.
Злочинна схема.
Я подала заявку, її прийняли. Тепер я мешканка Монтезари.
-Я думав… -Знову це слово.
…що ти повернешся в Огайо.
Матимеш сусідів, роботу, стоматологічне страхування.
Доросле життя.
Хіба власний будинок не атрибут дорослого життя?
Люба, я мав відкрити кафе.
Здається, любиш його більше за мене.
Я люблю вас однаково.
Однаково, Чезаре? Серйозно?
-Ні, себто… -Дійсно?
-Не однаково… -Я так не можу!
Це твої друзі?
Чезаре й Доната. Вони майже щодня розходяться.
-Привіт. -Привіт.
Дві кави, будь ласка.
-Дякую. -Ніко, дві кави для Олівії.
-Дякую. -Прошу.
Може, сьогодні красуня нарешті вип'є зі мною кави.
На мене не діє твій шарм, Джованні.
Це зі мною вперше.
Новий досвід — це корисно.
-Я заплачу за каву. -Дякую.
Але будинок трохи дорожчий за каву.
Я думала про кошти, які відклала мама.
Вони всі інвестовані. Потрібно виводити й платити податки.
Знову доросле життя.
Реклама дорослого життя у тебе так собі.
Але ти дійсно доросла, Лів. Слухай…
З дітьми завжди так.
Знають, як тебе довести. Намагаєшся дати їм свободу,
шанс знайти власний шлях. Наче ти крутий татко.
Але погані ідеї треба критикувати.
Хоча вона мене не питає.
Через це і вляпалася в аферу з будинком за один євро…
Клас, ви познайомилися.
-Що? -Тату, це Франческа Пуччі.
Мер Монтезари.
Ласкаво просимо, пане.
Дідько.
-Що ти вже зробив? -Здається, він хоче дати задній хід.
-Саме так. Ми даємо задній хід. -Ні.
Ми вже почали оформлення документів і взяли завдаток у розмірі 5 000 євро.
Я думав, будинок коштує один євро.
Це стандартна процедура, частина програми.
Гарантія завершення робіт.
Я скористалася кредиткою. Місто все відшкодує.
-То це дійсно афера. -Я сьогодні дивитимусь будинки.
Гаразд?
Дайте нам хвилинку.
Чому ти так упевнена?
Коли мама хворіла, ми дивилися такі вілли в інтернеті.
Фото до та після ремонту.
Обговорювали, що б зробили ми.
Хотіли подати заявку, коли вона одужає.
Я думав, ці мрії просто допомагали пережити важкі часи.
Так і було, і тому тепер
я хочу зробити ці мрії реальністю.
Мама пишалася своїм італійським походженням,
і в Італії я почуваюся ближче до неї.
Чому ти раніше не казала?
Бо я не слухаю.
Гаразд.
Франческо?
Добре! Ходімо подивимося, що тут можна купити за євро.
Будинок номер один.
Чекайте, так!
Тепер зрозуміло, чому така ціна.
Ви розраховували на Сикстинську капелу?
Треба трохи турботи, та й усе.
Думаю, можна рухатися далі.
Ходімо.
Будинок номер два.
Він світлий і просторий.
Я не розраховую на Сикстинську капелу,
але розраховую на стелю.
Сусіди вже тут. Думаю, можна рухатися далі.
Швидше.
Серйозно?
Ніно геній у сфері ремонтів.
Це дівер Франчески, він робитиме ремонт.
То це сімейна афера.
Перепрошую.
Ти розумієш, що тобі однаково доведеться зробити багато всього самій?
Так. Навчатимуся в процесі.
Це не робота з дітьми чи на ярмарку.
Розумію, це мрія, але реальність може виявитися суворою.
Маттео, ти мене чуєш?
Так, Франческо. Привіт.
Зі мною представник компанії, яка займається ремонтом доріг.
Чек від Монтезари знову не пройшов.
Візьми у нижній шухляді столу кредитку для екстрених випадків.
Її заклинило.
Гепни!
Ні, не…
Сильніше! Зрозумів?
Сильніше, так.
Так!
Дякую, Франческо.
Добре.
Вважай, що заплатила 5 000 за життєвий урок, і їдьмо додому.
Є ще один будинок.
Він ще не в офіційному списку, але, думаю, вам сподобається.
Уперед.
Сподобається? Я в захваті. Краса. Он які оливи.
-Чому цей не розвалюється? -Власник помер лише минулого року.
Ексцентричний старий. Буркун Маріо, так ми його називали.
Мальтезе!
Ось ти де, дурненька. Це тваринка Маріо.
Тепер містяни по черзі її годують. Дістанеться вам разом із будинком.
Можна заплатити євро, щоб її забрали?
А він великий.
Так.
Розкішна стеля.
Будинок збудував відомий місцевий архітектор Ґреко.
Ходімо.
Тут спальні.
Є електрика, водопровід.
Усе не нове, але працює.
Є навіть фреска. Буркун Маріо сам її намалював.
Дійсно гарно.
Непогано.
Справжній італійський краєвид.
Стривайте, це кухня?
Буркун Маріо рідко щось готував. Покладався на стару мікрохвильовку.
Як я тебе розумію, Маріо.
Коли живеш сам, це найкращий вибір.
Депресивно, тату.
-Що? Ти не готуєш. -Але ти готуєш. Або готував.
У тата є секрет.
Перш ніж стати нудним консультантом,
він був шеф-кухарем.
Умієте дивувати.
Я перейшов на корпоративну сторону, щоб дбати про сім'ю.
І не повернувся на кухню навіть зараз.
Люблю готувати для тебе.
-Смішно. Ти сто років для мене не готував. -Бо ти ніколи не приходиш на вечерю.
Ви приберегли найкращий варіант наостанок.
Віллу ще не додали до офіційного списку.
Маріо був холостяком без заповіту, тож ми маємо розібратися зі спадкоємцями.
Він точно не залишив віллу тій козі?
Його італійські родичі не зацікавилися. Забагато клопоту, надто далеко.
А потенційні далекі родичі не відповіли на дзвінки та електронні листи,
тож будинок передали Монтезарі.
Це воно. Я це відчуваю.
То що, купуєте?
Не могла під час кризи чверті життя просто зробити тату?
Я зробила. Давно.
-Що? Де? -Не хвилюйся.
Тоді, схоже, у нас є будинок за євро.
Чудово!
Що? Ти залишаєшся?
Я маю допомогти Лів розпочати ремонт.
Кілька тижнів, максимум місяць.
Місяць? Ти пропустиш презентацію для Northstar.
Наші конкуренти — Perfect Plate.
Так. Ти можеш провести презентацію. Ти готова, Золо.
Еріку, ти укладаєш угоди. Вони чекатимуть на тебе.
Можна підготувати зображення та меню в Zoom. Ти завжди була чарівнішою.
Лестощі не завадять. Але поквапся з ремонтом.
Гаразд, Ерік Філд живе своє найкраще життя в італійській віллі.
-Хто б міг подумати? -Точно не Лів.
До завтра. Так.
Я думав, ти розкладаєш речі.
Так. Щойно закінчила.
-Речі можна прибрати. -Як я тоді знатиму, де вони?
Зрозуміло.
У готелі немає моїх розкиданих речей. Може, поживеш там?
-Не хотів, щоб ти була сама. -Я йду гуляти.
Зустрічаюся з Донатою, яка знову розповідатиме про завершення стосунків.
Он як. Гаразд.
Гаразд.
Не засиджуйся. Починаємо рано-вранці.
МІНІПІЦИ
-Мені страчателу, будь ласка. -Авжеж.
-Моє улюблене. -А я ще його не пробував. Привіт.
Еріку, це Бернардо. Бернардо, це Ерік, батько Олівії.
Я завтра приїду до вас із Ніно.
Бернардо наш геометр.
В Америці їх немає. Це…
Експерт з нерухомості.
Ми маємо працювати на кожному будівництві.
Добре. Допомога нам знадобиться.
Схоже, це остання порція страчатели.
Візьміть, пані мер.
Ні. Це один із основних смаків джелато.
-Як мер, я не можу його забрати. -На знак перемир'я.
Будь ласка. Я сьогодні не дуже чемно поводився.
-Прошу. -Гаразд.
-Дякую. -Прошу.
А мені шоколадне, якщо ви пригощаєте.
Так, авжеж. Два шоколадних, будь ласка.
Ваша італійська…
У процесі. Вирішив докласти зусиль, якщо вже я тут.
Дякую.
Добрий вечір.
Бернардо, можемо обговорити мій дозвіл?
Даруйте.
Це Джованні Розада, місцевий шеф-кухар. Дуже талановитий.
-Треба сісти. -Так.
Сюди.
У вас…
-Трохи… -Як завжди.
-Отам. -Усе? Жах.
Дякую.
Передавайте вітання Олівії.
-Бувайте. -Бувайте.
Ви вже придбали сувеніри?
Так. Це
цінний пакунок. Треба нести вечерю додому.
Ви не жартували про мікрохвильовку. Ви ж розумієте, що ви в Італії?
Так, і це італійська заморожена піца.
До зустрічі.
Він милий, еге ж?
Американець…
Отже, будинок буркуна Маріо?
Ризиковано.
Він ще не в списку.
Бернардо, молодь їде звідси.
До Риму або Мілана.
Треба якось рятувати місто.
Хочеш, щоб його захопили чужинці із замороженою піцою?
Вони приєднуються до нас,
а не захоплюють.
Якщо я хочу, щоб мої ініціативи підтримали,
цей перший будинок має бути успішним.
Гаразд.
Добрий ранок, сонечко.
Де я? Котра година?
Зараз 8:30.
Ніно вже годину тут. Починаємо рано-вранці, пам'ятаєш?
Так, це все зміна часових поясів, і мій будильник не…
Тобі це подобається, так?
Так. Штани.
-Що? -Тобі потрібні штани.
Засиділися з мікрохвильовкою?
Ви добре мене знаєте. Не очікував, що приїдете.
Аякже. Це наче перше вересня.
Добрий день.
-Ви, мабуть, Ерік. -Так.
-Ніно. -Привіт.
Крутий вибір. Найкраща вілла в місті!
-Усім так говорите? -Так.
Я підготував розклад і бюджет.
-Зараз принесу дошку. -Не так швидко.
Згадай, чий це ремонт.
Я подумав, що можу позичити тобі гроші.
Доки розбиратимешся з інвестиціями.
Вам знадобиться аванс.
Я вже використала кредитні кошти.
Гаразд. Але я поверну гроші за першої можливості. Дякую.
А поки що долучимося ми з Amex. Досвід у мене є.
Досвід консультування ресторанів. Це зовсім не те,
що обговорювали ми з Ніно. Відчуття.
Варто все оновити, але зберегти шарм.
Браво. Мені подобається, як вона говорить.
А ще я займатимусь садом.
-Ходімо. -Гаразд.
Ідеально. Ось.
Сад? Схоже на звалище.
У мами завжди були сади.
Я продовжу сімейну традицію.
Усе буде екологічно. До речі, як і весь ремонт.
Екологічність — одна з моїх основних цілей у Монтезарі.
Це все весело, але давайте серйозно.
Що нам треба? Хто? Електрик, покрівельник.
-Нам потрібен сантехнік. -Ні. Це я. Я все зроблю.
-Ніно майстер на всі руки. -Так.
Я про все подбаю.
Він про все подбає.
Так, в процесі ми зрозуміємо, що нам потрібно. Я керуватиму кораблем.
Тату. Це мій дім, мій корабель.
Так. Зробимо тут неймовірну віллу мрії.
-Але почнемо з дозволів. -Так.
Їх потрібно багато. Італія славиться бюрократією.
Я вас врятую.
-Привіт. -Бернардо.
Але спершу покажіть плани.
Демонтаж, сантехніка, штукатурка, малярні роботи, відновлення фрески.
І ми хочемо справжню кухню.
Це все можливо. Потрібні стандартні дозволи.
Шість місяців.
-Що? -Що?
Досить швидко, так?
Бернардо, пообіцяй мені максимально все прискорити.
Ти знаєш, як це важливо для Монтезари.
-Ти розумієш? -Потрібні твої чари.
Як я можу тобі відмовити, сонце?
Можете починати.
Славнозвісна дошка Еріка Філда.
-Мені не потрібен твій розклад. -Потрібен.
Так, але розклад визначає вілла. Ми з Ніно маємо це відчути.
Що я пропустила?
Гарний календар.
-Гарна структура. -Бачиш? Не всі проти.
Ніно, ти вчасно. Хочу показати вам
нову програму, яку я використовую. Зробив макет.
Ніно, дай мені якесь завдання.
Будь-яке, аби не цей PowerPoint.
-Ні, це симуляція. -Бачите? Я пішла.
Гарно.
-Не треба, я сам. -Авжеж, я просто хотіла допомогти.
Я розумію. Так.
Спробуймо поставити постачання перед меню…
Привіт!
-Вибачте. -Так.
-Не заважатиму. -Дякую.
Що за красуня?
Пані мер.
Це мер? Чорт.
Зрозуміло, чому ти затримався.
Що? З нею купа проблем.
-Серйозно. Обожнює мікроменеджмент. -Схоже, у вас багато спільного.
Так, далі, будь ласка.
Так.
Привіт! Викреслювати дні дуже весело.
Дійсно. А вам не треба займатися справами міста?
Треба. Я приїхала за компанію з Бернардо, але вже йду.
Бувайте.
Чао. Ви перевіряєте електропроводку?
У ЄС високі стандарти.
А ви можете оцінити вартість майна, так?
Так, звісно, а що?
Раптом ми… Раптом Олівія захоче продати віллу після ремонту.
-Розумно. -Я теж так думаю.
Але Олівія та Франческа не згодні.
Франческа часто сюди приїздить, так?
Частіше, ніж я очікував.
Це в її стилі. Франческа завжди всім керує.
-То ви близькі? -Дуже.
Вона особлива жінка.
Ви ніби найвпливовіша пара Монтезари.
-Можливо. -Бернардо!
-Перепрошую. -Звісно. Так.
ДЕНЬ 14
Деревинні пластики більш автентичні.
А ще автентично дорожчі. І з ними складно працювати.
Навряд нам це знадобиться.
Отакої.
-Дуже гарно. -Ого.
Такий вінтаж приваблює покупців.
Покупців?
-Я ж казала, що не продаватиму віллу. -Я тебе благаю. Тобі 24. Які ще варіанти?
-Житимеш у цьому сонному місті? -Так.
У мого покоління не дуже класне доросле життя.
Без стабільної роботи і медстрахування. Ні, дякую.
-Який це період? -Кінець 1800-х.
Я завжди мріяла про марокканську плитку.
ДЕНЬ 20
Ніно!
Ходи сюди.
Що це?
Димохід.
Але у тій частині будинку немає каміну.
Завдання для товстого ведмедя.
Товстого ведмедя?
Так.
Молодець! Ще один удар! Ну-бо!
Олівіє, обережно.
Товстий ведмідь впорається.
Залучай м'язи тулуба.
Так!
Усе гаразд?
Так. Ого.
-Навіщо це ховати? -Протяг. Гнізда птахів.
Здуріти можна.
Неймовірно. Справжня піч. Наприклад, для піци.
Мабуть, частина оригінальної кухні.
-Знову бачиш наживу? -Що? Ні.
Я розмірковував над ремонтом кухні.
Але це все змінює.
А є оригінальні креслення? Може, ми ще щось упускаємо.
Можливо. У мерії.
-Хай щастить із пошуком. -Виклик прийнято.
Для різноманіття відвідаю мерію. Як швидко потрапити в місто?
-У Маріо був велосипед. -Добре.
Гадаю, він у сараї. Він називав його «векк'я стрега».
«Векк'я» це «старий», так? А «стрега»?
Відьма. Стара Відьма.
Стара Відьма.
Ігноруйте його.
Гаразд.
Доброго ранку, пані.
Доброго ранку!
Чому ти з ним говориш?
Я ввічлива.
Але він чужинець!
Гарний чужинець.
Ти тепер з усіма фліртуєш?
Не вір цим очам. Ці американці хочуть нас знищити!
Привіт.
Тут десь є ремонт
велосипедів?
Змусите мене говорити далі, так?
-Типовий американець. -Це я зрозумів.
Нахаба. Думає, що всі знають англійську.
А мені подобаються нахабні.
Ще й спортивний.
Досить.
Гей!
Стара Відьма! Місцева легенда знов у ділі.
У мене є ремнабір. Ходімо.
Дякую.
-Мабуть, ефектне було падіння. -Це все прокляття.
-Прокляття? -Довга історія.
Ми безкоштовно їх розважаємо?
-Антоній? -Що?
Кожну з них звати Антонія. Вони люблять гарні вистави.
І весь день сидять біля фонтану?
Так. Солодке неробство. Задоволення від бездіяльності.
-Не чув про таке. -Це популярна концепція в Італії.
Але це не для мене.
Розумію. У мене своя компанія, треба багато працювати.
Хіба це погано?
-Дійсно. -На нас тримається світ.
Дякую. Це справді так.
Готово! Як новенький.
Думаю, він не новенький уже років 50, але я дуже вдячний.
Я шукаю оригінальні креслення вілли. Як щодо гонки до мерії?
-Гонка буде недовга. -Ну-бо.
-Страшно, що виграю? -Ні. Ми на місці.
Я тут паркуюся.
-Маттео, мій помічник. Пан Ерік Філд. -Вітаю.
Мені треба, щоб усе було поруч.
Олівія теж така.
Вона мені подобається. Ось.
Обговорення ревіталізації почнеться
за десять хвилин.
-Додати їм у каву грапи? -Маттео, я тебе благаю.
Ходімо.
Господи.
-Сюди. -Так.
Ось.
На фоні цього у вашому офісі порядок.
Через повінь все перевезли в різні місця.
Мабуть, вони десь тут.
Хай щастить.
Боже, ні…
Що таке?
Це неможливо.
-Подзвонимо комусь. Усе гаразд. -Тут немає зв'язку.
У мене зустріч.
Якщо пропущу її, навряд вони поставляться з розумінням.
Гаразд. Дозвольте мені. Я…
-Гаразд. -Будь ласка.
На три. Один. Два. Три.
Пані мер?
-Відвідувачі вже тут. -Так.
Я закінчувала екскурсію для американського гостя.
Ходімо, прошу.
А вони веселі.
Налийте собі в каву тієї грапи.
Бувай.
-Доброго ранку, Еріку. -Доброго.
Еріку, як там ремонт?
Гучно й брудно.
Їдь з мітлою до вілли, а я тут готуватиму еспресо.
Я допоможу.
Звучить чудово.
Дякую. Чекаємо з нетерпінням.
-Бувай. -Так.
Чорт, Northstar — наші клієнти!
Ти шикарно впоралася, так?
Так. Телефон розривається.
Мене привітала навіть Деб Велч з Perfect Plate.
Так? Мені вона не писала.
Чекай. Вони хочуть тебе переманити?
Облиш. То коли ти повернешся?
Щодо цього…
-Гадаю… -Еріку.
-Так. -Ти потрібен тут.
Звичайно.
Про вовка промовка. Деб дзвонить.
-Що? -Не хвилюйся. Я їй відмовлю.
Маю йти.
Гаразд.
ДЕНЬ 28
Ніно, на жаль, я не знайшов креслення.
Можна зайнятися заміною труб. Спершу приберемо старі.
Ходи сюди.
Куди? Чекай. Я?
Так, долучайся.
Буде весело. Я триматиму.
-Ти пилятимеш. -Так, це весело.
-Ну-бо. -Я… Гаразд.
-Добре. -Отут?
Так.
Слухай, Франческа твоя невістка, так?
-Тобто, дружина… -Брата.
Дружина мого брата Алессандро.
Він помер п'ять років тому від серцевого нападу.
Як грім з ясного неба.
Мені дуже шкода. Я розумію. Моя…
Моя дружина померла три роки тому. Жахливий досвід.
Знаєш,
ти самотній, Франческа самотня…
Я думав, що вони з Бернардо…
Бернардо? Я знаю, що вона нікому не довіряла своє серце після Алессандро.
Цікаво, але я пас.
Пас? Про що ви?
Франческо.
Пані мер. Мене якраз треба рятувати.
Ну не знаю, виглядає весело.
Мені треба йти.
Мене кличе Олівія.
Неправда.
Я допоможу.
Ви у гарному вбранні…
Джинджер Роджерс робила все те, що й Фред Астер, але на підборах, так?
Гаразд, тоді танцюймо. Показуйте, на що ви здатні.
Маю зізнатися, досвіду в мене небагато.
Я допоможу.
Якось я застряг у димарі, коли намагався вигнати білку.
У той день Лів зрозуміла, що Санти не існує,
бо у димар навіть тато не вміщається.
Дідько. Чекайте.
-Ось. Так. -Гидота!
-Дякую. -Оце ми танцюристи, так?
Боже. Я перекрив воду. Мабуть, лишилася у трубах.
Вибач, Франческо.
Перепрошую!
Серйозно? Після всіх розмов виставляєш віллу на продаж?
Ні. Я просто дивився на схожу нерухомість неподалік.
Ось. З інвестиціями розібралися.
Тут усе, що я винна, за винятком податків. Бачиш?
Я знаю, що таке доросле життя.
-Дякую, Лів. Але я думаю… -Думаю, тобі час поїхати.
Я тут лише місяць. Можу затриматися.
Ти приїхав, щоб відмовити мене.
А коли не вдалося,
вирішив дивним чином вмовити мене продати віллу.
Що ти робитимеш після ремонту? Як зароблятимеш? Беттато хвилюється.
Я розберуся.
-Що саджаєш? -Лаванду.
Отут буде розмарин,
бо він їстівний і гарний для запилювачів.
Допомога потрібна?
-Я подумав… -Можеш замовкнути?
Будь ласка?
На секунду.
Можемо просто
попрацювати?
Я хочу піти спати
Я трохи випив годинку тому
І випивка вдарила в голову
Куди б мене не занесло
На суші чи в морі
Я завжди співатиму ту пісню
Покажи мені шлях додому
-Так! -Боже.
Давно я її не співала.
Можливо, ти маєш рацію. Я затримався.
Але перед тим, як покинути Італію, я можу
на вечір відмовитися від дзвінків і замороженої піци.
Ходімо на вечерю.
Удвох?
Думаю, Мальтезе не голодна, тож…
З радістю.
Гаразд.
Ми прийшли.
Так.
-Ласкаво просимо. -Спасибі.
Ідеально, дякую.
Добрий вечір. Вітаю в моєму ресторані.
Донато, відведи ВІП-гостей до найкращого столику біля кухні.
Авжеж, ходімо.
ВІП-обслуговування.
-Гаразд. -Гарний хід з моїм татом.
Ти відмовляєшся від кави, тож доводиться докласти чимало зусиль. Прошу.
Прошу.
Дякую.
Це місцеве Брунелло ді Монтальчино.
Еріку, кажуть, ви теж у ресторанному бізнесі.
-Це правда? -Так, але я надаю консультації.
Консультації? Як це?
Раджу клієнтам, як покращити діяльність.
Від бюджету до нового меню та…
Це значить, що він не готує, хоча варто було б.
Отже, почнемо з мальтальяті з білими грибами.
-Регіональна страва. Смачного. -Дякую.
Ви місцевий, Джованні?
Я виріс у Римі, але тут у мене є родичі.
-Тому ти відкрив ресторан тут? -Нарешті вона мною зацікавилася.
Я просто підтримую ввічливу розмову.
Я був су-шефом у Римі, але завжди мріяв про власний ресторан
зі стравами за сімейними рецептами.
Паста легенька, але смак дуже глибокий.
Анчоуси в оливковій олії, так?
-Я вражений, Еріку. -Ще не втратив хватку.
Смачного.
Дякую.
Друга страва — морський окунь
з травами, запечений у солоній скоринці.
Спасибі, Фабіо.
Я знаю техніку, але не знаю, звідки ці смаки. Неймовірно.
Райська насолода.
Заходьте якось між обідом і вечерею.
Навчу вас тосканським трюкам.
-Чудово. -Домовилися.
Смакота. Дякую.
-До зустрічі. -Чао.
Неймовірно.
-Бувай. -Бувай.
Гаразд.
Все ще причаровуєш мене?
Нарешті вдається?
Я дам знати.
Усі тут? Ходіть сюди. Ну-бо.
Що за невідкладна справа?
Ми з Лів неймовірно повечеряли в тратторії Розада.
Вітаю, спробували справжню пасту.
-Нам можна йти? -Ще ні.
Я зрозумів, що все це нагадує мені одних моїх клієнтів.
Пару шеф-кухарів зі старим бунгало у Колумбусі.
До чого ти ведеш?
Вони оновили кухню і влаштували там кулінарні курси.
Хочете зробити щось подібне на цій віллі?
Це взагалі можливо?
Ні.
Вислухайте мене.
Ми не просто викинемо мікрохвильовку,
а збудуємо цілу комерційну кухню. Почнемо з цегляної печі.
Хто там викладатиме?
Це не можуть бути американці.
Ми наймемо місцевих кухарів. Усе по-справжньому.
Я можу допомогти. Я постійно це роблю.
Місцеві кухарі. Місцева їжа. Кулінарна школа привабить туристів.
Можна продемонструвати красу Монтезари за допомогою їжі.
Гаразд. Мені подобається.
Для цього знадобиться інший дозвіл.
І його дуже складно отримати.
Ви наша таємна зброя, Бернардо.
Ви там усіх причарували.
Подивимося.
ДЕНЬ 31
Посудомийка буде тут, подалі від усього.
Холодильник з двома дверцятами, морозилка,
газова плита і дві електричні.
-Гарно. -Дякую.
Це все чудово, але без цього ніяк? Не думаю, що мені це по кишені.
Я теж відклав трохи коштів.
Не знаю, навіщо я їх збирав,
але, схоже, використаю на найкращу італійську техніку.
Я тебе не позбудуся, так?
-Я можу поїхати. -Ні.
Я нічого про це не знаю. Ти мені потрібен.
Не назавжди. Але побудь ще трохи.
Я сто років не готував пасту. Купував напівфабрикати.
Не кажіть так. Жах.
Така їжа завжди не дуже.
Так, знаю. Раніше я все готував сам.
Олівія та моя дружина Мія складали мені компанію.
Ми влаштовували розкішні вечері,
Олівія чіпляла милі фальшиві вуса
і писала меню на дошці.
Наш метрдотель.
-Ви більше так не робите? -Ні.
-Олівія надто доросла для вус. -Зрозуміло.
Життя змінилося, коли ми…
Коли ми дізналися, що в Мії рак.
Готувати стало не так радісно.
А зараз? Як ви почуваєтеся?
-Наче я на своєму місці. -З поверненням додому, Еріку.
Дякую.
У нас новий план щодо вілли.
Робимо комерційну кухню в надії влаштувати кулінарні курси.
-Може, викладатимеш у нас? -Серйозно?
Це ідея Олівії?
Їй хотілося б, щоб місцеві ділилися знаннями.
Чудово, я не проти.
Добре.
Може, оця?
Нудно.
Отже, ти подобаєшся Джо.
Гидота. Ні.
Джо чи плитка?
Він хороший хлопець. Талановитий. Добрий.
Кращий за того твого Бреда з фризбі.
Немає нічого поганого в тому,
щоб мріяти професійно грати у фризбі.
Авжеж. Чим він зараз займається?
Мріє професійно грати у фризбі.
Отож.
Так! Саме те, що треба. Ідеально підійде цій віллі.
-Традиції і сучасність. -Я теж так думаю.
Піду, доки все добре. Бувайте.
Олівіє, тобі це чудово вдається. Дизайн і оце все. Душа.
-Дякую. Мені дуже приємно. -Це не просто комплімент.
Ти не думала повчитися цьому?
Ні, не думала.
А тепер думаєш.
У мене є друг у Римі, талановитий дизайнер.
Він бере учнів. Якщо тобі цікаво.
Я не знаю. Мені цікаво?
Можливо. Так, може й цікаво.
Останні кілька років я ніби дрейфую.
Намагаюся знайти собі якесь заняття.
Не знаю. Я щойно переконала тата щодо вілли.
Я ніби здамся, ні?
Якщо сумніваєшся — греби.
-Серферська мудрість від Ніно? -Так!
-Тобто ловити хвилю? -Так.
Гаразд.
-Я подумаю, гаразд? -Не поспішай. Скажеш, коли вирішиш.
Скажіть: «Столик на двох, будь ласка».
Столик на двох, будь ласка.
Джуліано Монтальдо…
Гарний був чоловік.
Доброго ранку, пані.
Гарний день сьогодні.
Я не розумію.
Зарядні станції на історичних вулицях?
Ми вже про це говорили.
Туристам потрібні зарядні станції.
Скоро всі авто в оренду будуть електричними.
Це наш містянин з Америки.
Еріку, щось термінове?
Так. Так, це дуже терміново…
Перепрошую…
Мені потрібна допомога.
Маттео відповість на всі ваші запитання, панове.
Дякую.
Прошу.
Найкраща схованка в мерії.
Пошукаємо ваше креслення, доки вони не підуть.
-Я залишу щілинку. -Так.
Мабуть, жінці непросто тут на цій посаді.
В Італії це рідкість,
і через це мені значно складніше працювати.
То навіщо вам це?
Мій покійний чоловік Алессандро був мером.
Багато років тому.
Це він?
Не так багато.
Розкажіть про Алессандро.
Він був добрим. Товариським.
Упертим.
Через нього ми завше губилися, але не питали дорогу.
Це притаманно всім чоловікам.
Ми готові впасти зі скелі, аби не визнавати помилку.
-А ще він чудово танцював. -Це притаманно не всім.
Я от взагалі не танцюю.
Після його смерті мене заохочували зайняти цю посаду,
але в політиці забагато політики.
Так, але ви передумали. Чому?
Я втомилася чекати, коли хтось врятує Монтезару.
Я спершу не розумів,
звідки цей мікроменеджмент. Пані мер опікується ремонтом.
Я не займалася мікроменеджментом.
Гаразд, займалася.
Але лише тому, що все має бути ідеально.
-Бо ви любите це місто. -Мені страшно.
Ми майже банкрути. Але знаєте…
За те, що варто любові, варто боротися.
Так.
А мати Олівії…
Мія. Так, вона…
Вона була надзвичайною.
Зустрівши її, я почав робити те, чого не міг навіть уявити.
Наприклад, їсти родзинки.
Така у вас історія кохання?
Я ненавидів родзинки.
На першому побаченні ми вирішили погуляти на природі.
Снідали в неї вдома. Вона зробила вівсянку з родзинками.
І я все з'їв.
Шлях до кохання завжди непростий.
Так, мій був встелений родзинками.
-Вона знала, що ви її кохаєте. -Родзинка мого життя.
-Ні. -У переносному значенні.
-Моя родзинка. -Я зрозуміла, але це жах.
Так. Слухайте, здається, знайшов.
-Ґреко? -Так.
Так, це архітектор.
Ось. Леоні. Дивіться.
Хай це буде те, що треба.
Так!
Я так і знав. Там була простора кухня.
Там ніби завжди мала бути кулінарна школа. Це доля.
Якщо ми отримаємо новий дозвіл. Бернардо не на зв'язку.
Справді? Я про це подбаю.
Дякую.
Хотів запитати.
Якісь із будинків за євро використовують бізнеси?
Так. Є один у Коссарі. Старий тосканський замок.
Його відновили й перетворили на розкішний готель.
-З'їздимо подивитися? -Завтра вранці?
Це побачення.
Дійсно?
Це такий американський вираз.
Люди так кажуть. Постійно. Так.
Гаразд. Тоді це побачення.
Добридень, пані.
Мене звати Ерік Філд.
-Він говорить італійською! -Погано.
Рим не за день збудували.
Я прийшов за порадою.
Ви тут усе знаєте.
-Так. -Антоніє!
Але ми дійсно знаємо, і він старається.
Що тобі треба, юначе?
Я іду на пікнік.
З Франческою?
Я в перший день сказала, що так буде.
Плати, сестро. Я виграла.
Плати, кажу.
Шахрайка.
Гаразд.
Що любить пані мер?
Вона обожнює прошуто ді Чінта.
І ґоту.
Ґота, добре.
Купи місцевий сир Капріно дель Маремма.
Про це знають лише інсайдери.
Вона буде вражена.
Ніби він хоч щось запам'ятає. У чоловіків жахлива пам'ять.
Бо в них менший мозок.
Ми напишемо тобі список.
Здається, я зрозумів.
Це тобі теж знадобиться.
Ідеально. Дякую.
Це кольори, дозволені в Монтезарі.
Гаразд.
-Мені подобається цей. -Цей?
Так, гарний. Насичений. Хай буде цей.
Хороший вибір. Дуже хороший.
Щодо навчання… Думаю, я зловлю хвилю і подам заявку.
Чудово, Олівіє. Я дам тобі контакти.
У мене нарешті є відчуття, що це правильно.
Ти розповіла батьку?
Ні. До речі, де він?
Гадки не маю. Кудись поїхав.
Стара Відьма мене надихнула.
Добре, що вона нас не бачить. Вона ревнива.
Скільки в нас часу?
Я додала в розклад вигадані зустрічі. Трохи мікроменеджменту.
Гарний хід, пані мер.
Це місце задає високу планку.
Ходімо, пригощу задорогою кавою з гарним краєвидом.
Гарна художня ковка. Мені подобається.
Вибачте, ми зачинені. У нас сьогодні приватний захід.
-Прошу. -Дякую.
-Ми подивимося готель. -Ще б пак, ми приїхали на велосипедах.
Ходімо. Просто…
-Спасибі. -Перепрошую, куди ви?
-Я не проти так жити. -За 1 000 за ніч.
Перепрошую!
-Перепрошую. -Сюди. Швидше.
Чим можу допомогти?
Вибачте!
Вниз. Швидше.
Приватний захід. Якась фотосесія.
Треба загубитися серед них.
-Так. -Так?
В італійському стилі. Що скажеш? Так.
Стань за ними. Так.
Так.
Марчелло!
Боже!
Гей. Нумо.
Он він. Ходімо.
А ось і задорога кава з краєвидом.
-Смачно. -Дякую.
Перепрошую.
-Спасибі за екскурсію! -Вони вам пасуватимуть.
Мені до душі солодке неробство.
Це воно і є?
Здається, так. Ідеальна можливість потренуватися.
Гаразд. Уперед, тренере.
Це ти маєш тренувати. Я американець.
Гаразд.
Спробую пригадати.
Спершу треба розслабитися.
Лягаємо на спину.
Добре.
Так. Є. Що далі?
Живемо в моменті. Не відволікаємося. Відпочиваємо.
Я не вмію відпочивати.
Здається, я теж.
Ми молодці.
Обійшлися без невдач.
Ми не впали одне на одного і не облилися водою.
У нас є ще пів дня. Вдосталь часу, щоб потрапити в халепу.
Що ти задумала?
Є кілька ідей.
Це з офісу. Маттео?
Так…
Ні. Так, я зараз приїду.
Бувай.
Це стосується ревіталізації.
Мені потрібно ще раз розповісти про свої ініціативи.
Я маю йти.
Гаразд.
Слухай, сьогодні…
Так. Ти про той момент.
Так… Що ж, нам треба…
Залишити все як є.
Як мер, я відповідаю за твій будинок за євро.
Формально це будинок Олівії.
-Але конфлікт інтересів існує. -Розумію.
У мене й без цього заплутане життя. Варто зберегти робочі стосунки.
Так, абсолютно робочі стосунки.
-Робочі. -Так.
-Доросле рішення. -Ну…
Мені дійсно треба йти.
-Авжеж. -Так.
-Я думав… Я не… -Усе гаразд.
-Я… Гаразд. -Просто… Чао.
-Чао. -До зустрічі.
Привіт!
Привіт. А я думала, куди ти зник.
Так, просто… Так.
-Був на побаченні? -Що? Ні.
Це не побачення.
Але ти ходиш на побачення? Вдома?
Ні. Я не… Я не знаю, що відповісти.
Так чи ні?
Так. Зола влаштувала мені кілька побачень. Нічого особливого.
А застосунки мене лякають.
-Не лише тебе. -Так.
Ти точно впевнений, що це було не побачення?
-Бо відчувається інакше. -Це ділова зустріч.
До того ж, здається, вона з Бернардо, тож…
А ти чим займалася?
Вибором фарби для віконниць.
-І все. -Гаразд.
Піду працювати далі.
Дивись…
На графіку видно, як мої проєкти сталого розвитку
можуть врешті-решт окупитися.
Франческо, ти готова.
Як щодо грапи?
Маттео!
Грапа — не універсальна відповідь.
-Привіт, Франческо. -Бернардо.
-Дякую. -Привіт.
Я вже заходив, але тебе не було. Незвично.
У мене був робочий виїзд.
Як там справи з дозволом для вілли Філдів?
Ерік каже, що ти мовчиш.
Робочий виїзд — це про нього?
Без дозволу Олівія не може подати заявку на комерційну ліцензію.
Будинок Маріо ще навіть не додали
до списку будинків за євро.
А тепер ще й ця сміховинна ідея.
Нащо комусь їхати сюди готувати?
У Монтезари є величезний потенціал. Шкода, що ти його не бачиш.
То переконай мене, сонце.
Повечеряємо?
Я не можу. Треба працювати.
Як щодо джелато цього тижня?
Я завжди за.
-Бувай. -Бувай.
Я так не казав.
-То я здуріла? -Слухай…
-Так і скажи. -Ні. Але…
Не знайшла нічого на Netflix?
Ми з Донатою збиралися випити вина, але…
Я теж збирався випити вина. Приєднаєшся?
Авжеж.
Ходімо.
Якщо хочеш мене викрасти,
знай, що я була чемпіонкою у своєму додзьо. Чорний пояс.
-Тож… -Це не викрадення.
Але інформація цінна. Буду обережним.
Ого.
Яка краса.
Іноді мені досі не віриться,
що я тепер живу в Італії.
Монтезара — чарівне місце.
Я сумуватиму, якщо поїду до Риму.
А що в Римі?
Тобі можна вірити?
Авжеж. Я дуже надійний. Зокрема цим і причаровую.
У мене буде співбесіда щодо навчання на дизайнерку.
Олівіє! Це чудово!
Не впевнена, що тато з тобою погодиться.
Він зазвичай засуджує мої життєві рішення.
Дійсно? Здається, ви близькі.
Були, коли я була молодшою.
Але…
Не знаю. Інколи я думаю, що можна відновити близькість.
Мені майже 25. Чому мене взагалі хвилює його думка?
Бо ти його любиш.
Так.
Тобі сподобається.
Це з креслень Ґреко. Місце для зберігання дров.
Гарна ідея. Ґреко молодець.
-Так? -Так.
Не поспішайте. Сюди.
-Нарешті. -Ставте сюди.
Ну-бо. Треба встановити.
Ні. Це розкішний холодильник,
але я сьогодні їду до Риму.
Не бачив цього в розкладі.
Ні. Зустрічаюся з другом з коледжу.
У Римі.
Повернешся сьогодні? Повечеряємо…
Я залишуся на ніч. До зустрічі.
-Олівіє… -Бувайте!
-Обережно там. -Так.
Так.
Пані мер.
-Привіт. -Давно не бачилися.
-Нам бракує мікроменеджменту. -Сумніваюся.
Готуєш із Джо?
-Так. А ти? Йдеш обідати? -І не працюю.
Досі практикую солодке неробство.
Щойно записала це в розклад.
Гаразд, це не те, що треба.
Але молодець, що намагаєшся. Прошу.
Дякую.
-Смачного. -Дякую.
-Чао, Франческо. -До зустрічі.
-Чао. -То як?
Вражаючий обід. Я жодного разу не глянула на телефон.
Я радий. Готували спеціально для тебе.
Який скромний. Він усе готував сам.
Браво. Усе було неймовірно.
Дякую. Дуже приємно.
Дякую.
Розказати секрет?
Ти першою спробувала мою моцарелу. У нас немає секретів. Кажи.
-Я не вмію готувати. -Італійка, яка не вміє готувати?
Зберігаю в духовці книги. Нікому не кажи. Мене позбавлять громадянства.
Ще й сміялася над мікрохвильовкою.
Я знала, що кажу.
Дякую за допомогу.
-Я пішов. Зустрічаюся з бабусею. -Чарівно.
-Що робитимете? -Хочеш приєднатися?
-Так? -Так.
Ви з бабусею випиваєте разом?
Це всього-на-всього аперитив. Я привіз цю традицію з Риму.
-Бабусі та її подругам дуже сподобалося. -Подругам?
-Твій улюблений онук прийшов! -Ось і він!
Вітаю.
-Так. -Я мав здогадатися.
Бабусин красень!
Дякую.
Один келих, і маю повертатися до ресторану.
Гаразд.
Тобі теж треба бігти?
У мене купа часу.
Прекрасно.
Антонія була пекаркою.
А ми з другою Антонією працювали в її пекарні.
Я була не просто пекаркою.
У Монтезарі я була першою жінкою,
яка мала власний бізнес.
Ого. Що з ним сталося?
Ми постаріли.
Нас відправили на пенсію.
Я думав, вам до душі солодке неробство.
Мені до смерті нудно.
Ми хочемо бути бабусями-інфлюенсерками.
У тіктоці.
Хештег «те, що треба». Так?
Так!
Що сталося? Гризуни? Злий кухар?
Я слухаю.
Я прийшла в офіс, бо не могла заснути.
-Хотіла почекати і сказати в понеділок… -Що?
Деб Велч запропонувала мені роботу.
У Perfect Plate.
І, звісно, Northstar піде з тобою.
Тебе це цікавить?
Можливо.
Я розумію, чому ти поїхав і залишився в Італії.
Але добре бути з босом на одному континенті. Визнай,
ти там не дуже цікавишся роботою.
Так, розумію.
У мене тут дійсно відбувається певна переоцінка.
Золо, я, звісно, хочу, щоб ти залишилася.
Але ти маєш робити так, як краще для тебе.
Я сказала Деб, що маю подумати.
Добре. Подумай. Я чекатиму.
-Набери мене, перш ніж говорити з нею. -Добре. Дякую.
Авжеж. Дякую.
Скажіть: «Я хочу поїхати до Риму».
Я хочу поїхати до Риму.
-Привіт. -Привіт.
-Що сталося зі Старою Відьмою? -Знову пробив колесо.
Гадаю, вона намагається порвати зі мною.
Досі дується через нашу екскурсію.
-Королева драми. -Так.
Маттео допоможе її відремонтувати.
Було б чудово. Це в тебе вбрання для суботи в офісі?
-Гарне. Мені подобається. -Моя подруга влаштовує вечірку на пляжі.
Завжди намагається мене кудись витягти. Зазвичай відмовляюся.
Але в тебе є тренер із солодкого неробства.
Саме так.
Мені може знадобитися його допомога.
Хочеш доєднатися?
Піно!
-Вибачте. Франческо! -Привіт.
-Привіт! -Привіт!
Це, мабуть, Ерік.
-Так. -Я багато про вас чула.
-Ні. -Так. Хлопець із замороженою піцою.
Вип'ємо за іменинницю!
-Вітаю! -Дякую.
Я читав про один філософський тест.
Що ти відчуваєш, коли дивишся на океан?
Відповідь свідчить про те, як ти дивишся на життя.
А що ти відчуваєш?
Що я відчуваю?
Ти плануєш свій життєвий шлях, але раптом насувається шторм
і течія забирає тебе деінде.
Залишається лише досліджувати це нове місце.
Твоя черга.
Я бачу щось більше, ніж можу осягнути.
Те, що не можу контролювати.
Навіть якщо побудую величезний корабель і користуватимуся компасом.
Я можу потонути серед хвиль, але вони також можуть
забрати мене в якесь нове місце.
Я надто захопилася.
Ні, про що ти? Це неймовірно.
Я чекала на танці.
Дідько. Ти схитрувала!
Станцюємо?
Отже…
Щодо тієї робочої ситуації.
Я не слухаю політиків.
Не піднімешся?
А що у вас із Бернардо?
-Бернардо? -Так.
Він просто мій друг.
Він сказав щось інше?
-Не зовсім, але… -Він мені як брат.
І все.
Тоді я з радістю піднімуся.
-У тебе добре виходить. -Я спостерігав за Чезаре.
Ось так. До речі, Франческо.
Я хотів запитати дещо дуже важливе.
Книги в духовці? Серйозно?
Я не брехала.
Я не хочу, щоб хтось бачив ці книги на полиці.
Це дуже мило. Боже.
Гаразд.
Це найсмачніше, що я колись їв.
Авжеж. Американська випічка жахлива.
Кажуть, у «Данкін Донатс» смачні пончики.
Йди звідси.
Вони називаються «панфорте».
-Панфорте. -Браво.
Дивіться, що я знайшов, коли шукав
креслення вілли.
Ні!
Дивіться.
Які гарні.
-Ми були такі молоді. -Боже.
Час вийти з пенсії.
Викладайте у нашій кулінарній школі.
Станьте бабусями-інфлюенсерками.
Олівія обожнювала це в дитинстві.
Справді? Ця бежева страва смачна? Італійська їжа не має бути бежевою.
Я знаю, що італійці готують не так.
Спробуй.
Фетучіне Альфредо. Непогано.
Але я цього не казав.
Дай здогадаюся. Франческа?
-Звідки ти знаєш? -Ти весь день посміхаєшся.
Ця усмішка означає лише одне.
Кохання.
Кохання. Я досі не знаю, як сказати Олівії.
Що? О, татів четверговий сюрприз.
-Ерік показує американські рецепти. -Так?
-Знову їдеш в Рим? -Тебе взяли на навчання?
Яке навчання?
Олівіє, я думав, він уже знає.
Що я знаю? Про що він?
Ходімо.
Треба поговорити.
Гей.
Що таке?
Я їздила до Риму, щоб зустрітися з колегою Ніно. Його звати Карло.
Він дизайнер інтер'єрів, який хоче взяти учня.
Мене.
Виглядає так, ніби я знову все кидаю.
-Але… -Це чудово, Лів.
Он як. Гаразд.
Це неочікувано.
Я маю визнати, що ти, як і казала, всьому навчилася в процесі.
Шкода лише, що ти не могла мені розповісти.
Коли ми припинили?
Ділитися одне з одним?
Я не знаю.
Мабуть, усе трималося на мамі.
-Так. -Наша посередниця.
А потім її не стало.
І все розвалилося.
Це я винен. Не розумів, як говорити з тобою без неї.
Ні.
Це залежить не лише від тебе.
Ми горювали по-різному.
Я не розумів, що твій спосіб…
Я б назвав це дурощами, але, можливо,
ти просто розбиралася в собі?
Так. І…
ти горював, закриваючись від усього.
Мені шкода втраченого часу.
Слухай, ти тут. Ти був поруч.
Навіть коли я була проти.
Так. Якщо вже ми всім ділимося…
-Ти зустрічаєшся з Франческою? -Звідки ти знаєш?
Я тебе благаю! Думав, я не помітила,
що ти ночував деінде?
-Це триває зовсім недовго. Обіцяю… -Тату, спокійно.
Я не засмучена.
До того ж, я обожнюю Франческу.
Вона класна.
Мабуть, нюх мене підвів.
Я хвилювався, що тобі здасться, що я…
Не знаю, прагну замінити маму.
Тату, ти досі молодий. Відносно.
Звісно, ти мав когось зустріти.
Ваші з мамою стосунки все одно особливі.
Таке трапляється лише раз на життя.
Але твоє життя триває.
Знаю.
Поглянь на себе.
Ти знову готуєш. Ходиш на побачення.
Ти щасливий.
І, хоч це й боляче визнавати, мені подобається, що ти поруч.
Я радий це чути.
Можливо, «прокляття» знято.
Чекай.
Може, залишишся в Італії? Слухай.
Моє навчання триватиме рік. Хтось має займатися
кулінарною школою. І допомагати Джо.
Навряд я впораюся.
Я так довго займався бізнесом, що…
А тепер ця кулінарна школа…
Думаєш, я здатний на такі зміни?
У моєму віці? Не знаю.
Чому ні?
Знаєш, коли ми з мамою мріяли про віллу,
це було не лише для нас двох.
Це було для нас трьох.
Вона завжди поруч.
Наприклад, тут, у саду. Слухає.
-Мені подобається ця думка. -І мені.
Але не кажи їй про тату, якщо зустрінеш її раніше за мене.
Ні, я мовчатиму.
До зустрічі в середу о 14:00. Бувайте.
Ти зустрічаєшся з Філдом.
Так, віднедавна.
Але я ще нікому не казала.
-А ми? -Ти знаєш, як я до тебе ставлюся.
Я думав, це через те, що ти досі горюєш за Алессандро.
Я не думала, що хочу стосунків.
Але ми не чужі. А він їде…
Ерік думає про те, щоб лишитися.
І керувати кулінарною школою.
Школою? Але…
Знаю, ти сумніваєшся.
Може, я забагато від тебе вимагала.
Хай там як, я сама
отримала потрібний дозвіл.
Слухай…
У суботу відбудеться презентація фрески.
Ти посприяв успіху цього першого будинку за євро.
Я хотіла б, щоб ти прийшов.
Гаразд, бувай.
Привіт. А де Доната? Дивно, що на підлозі немає розбитого посуду.
Все скінчилося. Остаточно.
Дідько. Співчуваю. Я за вас уболівав.
Одна мудра жінка якось сказала мені,
що за те, що варто любові, варто боротися.
А у вас якась вічна боротьба, тож…
Ти геній.
Ти геній, Еріку.
Дуже дякую.
Обережно.
-Іду. -Так…
-Це сюди, будь ласка. -Так.
Гаразд.
-Ті чотири сюди. -Сюди.
-Дякую! -Авжеж.
КУХНЯ МАЛЬТЕЗЕ. КУЛІНАРНА ШКОЛА З ДОМАШНІМИ РЕЦЕПТАМИ
-Гарно. -Так.
Не змушуй мене шкодувати про назву.
Пані та панове, остання деталь.
-Ого! -Яка краса!
-Виглядає неймовірно. -Ну як?
Фантастично.
Гарно, так?
Дуже гарно.
Треба відсвяткувати.
-Так. -Так!
-Привіт! -Бернардо, ти прийшов.
Вибачте, що запізнився. Зустрічав гостей на станції.
Це Ларрі й Трейсі Лонго.
Ні. Це неможливо.
Можливо.
Американські спадкоємці буркуна Маріо і законні власники цієї вілли.
Привіт.
Гаразд, дивіться.
Ці документи засвідчують, що моя прапрапрабабуся
Марія Леоні народилася в Монтезарі 6 липня 1867 року.
І місто Монтезара зв'язалося з нами щодо потенційного спадку.
Так, ми намагалися з вами зв'язатися. Ви не відповіли.
Ми не знали, що це терміново.
Але потім Бернардо надіслав нам фото відновленої вілли.
Що ти наробив?
Я тебе попереджав.
Не треба було поспішати з «продажем» нерухомості.
Я не розумію. Ви не відповідали на дзвінки й електронні листи,
коли будинок був занедбаним.
Але зацікавилися ним після завершення ремонту.
Так. Можна й так сказати.
Вілла однаково наша. Ми вже найняли адвоката.
Боже, тут є басейн?
Тату.
-Давайте зробимо паузу, гаразд? -Так, пане й пані Лонго.
Місто оплатить вам готель на той період,
поки я перевірятиму документи.
Ходімо.
-Обіцяю, ми розберемося. -Так.
Прабабуся Маріо Марія Леоні народилася в 1867 році.
Отже, Ларрі Лонго найближчий живий родич.
А родичі в Італії
не мали права віддавати нам землю.
Кепські справи. Дійсно кепські.
Не зараз.
Не зараз, Маттео. Прошу.
У цій програмі чимало проблем через справи, що стосуються такого майна.
-Але ми зробили ремонт. -За гроші Олівії. Віллу можуть забрати?
На жаль, вірогідно, так. Італійські закони на їхньому боці.
Що можна зробити?
Можна подати до суду для відшкодування ваших витрат.
Шансів зберегти її немає?
Схоже, в Лонго є підтвердження родинних зв'язків.
Майже всі ці справи затягуються.
Це значні витрати й багато часу в суді.
-Зрозуміло. Дякуємо за консультацію. -Шкода, що новини не дуже.
-Так. -Чао.
Можна поборотися.
-Я можу використати кошти з 401(k). -Ні.
Усе гаразд, я вдячна, але…
Думаю, це кінець шляху.
Кажуть, всі дороги ведуть до Риму.
-Завдяки цій історії ти знайшла навчання. -Так, але…
Що робитимеш ти?
Я теж поїду в Рим.
В аеропорт.
Полечу в Колумбус. Сподіваюся, переконаю Золу залишитися.
-Запропоную партнерство. -А як же це?
Кулінарія.
Лів, якби ми обоє були тут…
Я думав, що ми можемо створити новий дім. Що я можу почати нове життя.
Але не судилося.
А Франческа?
Не знаю.
Ми разом не так довго. Це занадто.
Надто швидко для таких рішень.
Але я хочу, щоб ти був щасливим.
Це я маю дбати про твоє щастя.
Знаю, ти вже доросла,
але ти завжди будеш донею Беттата.
Гаразд?
Привіт.
Ви нас здивували.
Слухайте, я одразу перейду до суті.
Ми з Олівією не хочемо роками судитися
за віллу, яку ми любимо. Тому у нас є пропозиція.
Олівія інвестувала в ремонт спадок, який отримала від покійної матері.
Співчуваємо вашій втраті.
Якщо ви компенсуєте ці кошти, ми негайно звільнимо віллу.
-Це трохи більше, ніж євро. -Серйозно?
Але це дуже гарна ціна.
То що, домовились?
Еріку!
Ось ти де.
Я пішла до Лонго, але почула, що вони вже поговорили з тобою.
Що сталося?
Ми домовилися.
Вони повернуть Олівії кошти за ремонт,
а ми передамо їм право власності.
Мені страшенно соромно.
-Це я винна. Ти, мабуть, мене ненавидиш. -Ні. Ти ризикнула.
-Ти намагаєшся врятувати місто. Я розумію. -Але Олівія мріяла про цю віллу.
Вона впорається. Олівія розумна та стійка.
І вона поїде до Риму на навчання, тож…
Так, добре. Вона їде в Рим?
-Так. -Добре.
А ти?
Так, гадаю…
Мабуть, мені варто повернутися в Огайо.
Так, розумію. Я…
Я так і думала.
-Я б хотів… -Ти врешті-решт… Ні. Я розумію.
Ми дозволили течії збити нас з курсу.
У мене одна задача. Моя робота.
Може, варто було зберегти робочі стосунки.
Ні.
Як я могла?
Як я могла таке влаштувати? Такий безлад?
Антоніє.
Передай їй свої «ліки».
Які «ліки»?
Ти нікого не обдуриш!
Я звинувачую у всьому буркуна Маріо.
Всі Леоні завжди були грубіянами.
Ні, Антоніє, то були Леоне.
Ти заплуталася, Антоніє. Усі Леоне були дуже милими.
Що ви сказали?
-Є родина Леоні, з «і»? -Так.
-А є Леоне, з «е»? -Так.
Пані мер вкрала мої «ліки»!
Маттео…
Ти знав, що в місті колись жила сім'я Леоне? З «е»?
Чекай, думаєш…
Можливо, прізвище прапрабабусі Ларрі Лонго змінили, коли вона емігрувала в США.
Кажуть, це поширена помилка.
Є лиш один спосіб перевірити.
Пані мер?
Не зараз, Маттео.
Я шукаю переписні листи.
Тут немає нічого з 1860-х…
Я приніс каву. І привів підкріплення.
Це ми.
-Ми готові на все, щоб допомогти Філдам. -І вам.
Дякую вам.
Гайда працювати.
-Вперед. -Так. Гаразд.
Я зібрався і готовий вирушати.
-Я за тобою сумуватиму. -І я за тобою.
-Я радий, що в нас був цей час. -Я теж.
Що робитимемо з Мальтезе?
Її забере Доната. У них схожі характери, тож…
Це правда.
Можна я не проводжатиму тебе на вокзал?
Хочу зробити вигляд, що ти тут.
Можна.
Слухайте, я знайшов це під раковиною у вбиральні.
Гидота! Ні. Цвіль. Ні.
Припини.
Це те, що треба! Геніально.
-Розбирайте! -Молодець, коханий!
1867…
1867! Народе, ходіть сюди!
Марія Леоні народилася 17 березня 1867 року.
Це бабуся буркуна Маріо.
Марія Леоне народилася 6 липня того ж року.
Коли їй було сім, її родина поїхала до Америки.
Це родичка Ларрі Лонго!
Так!
Хто буде грапу?
-Котра година? -10:05.
Ерік їде о 10:10.
Зв'язку немає. Я не встигну.
Встигнеш. У тебе є секретна зброя.
Ходімо!
-Стара Відьма! -Дякую.
Зупини свого милого!
Уперед!
МОНТЕЗАРА
Добрий день.
-Ти вийшов з потяга. -Я в нього не заходив.
Річ у тому… Я не думав, що знову зможу відчути щось таке.
А потім зустрів тебе.
Ми втратили віллу, але я не хочу втратити тебе.
Я тебе кохаю.
Я теж тебе кохаю.
-І ви не втратили віллу. -Що?
Я тобі дещо покажу.
Усе це через одну літеру?
Є й хороша новина. У родини Леоне
теж лишилася власність у Монтезарі.
Дуже цікаво.
І ви, Ларрі, її законний власник.
Вілла Леоне-Лонго.
Це звалище.
Але це наше звалище, мала.
Я відчуваю, що це спадок моєї родини.
-Саме так. Монтезару треба відчути. -Так!
-То вам сподобався ваш майстер? -Так.
Він найкращий в місті. І єдиний.
І з наступного тижня у нас працюватиме новий геометр.
-Що сталося з Бернардо? -Він вирішив переїхати у Мілан.
-Сумуємо за ним. -Так.
То що скажеш, люба?
Головне, щоб був басейн.
Що скажете?
-Мені подобається. -Я точно за.
Тоді вітаю вас, співголови об'єднаних компаній
Main Course та Perfect Plate. Довга назва виходить.
Ми вигадаємо нову.
А ти швидше займайся створенням
нашого італійського офісу.
Гаразд, керівниці.
Звучить чудово.
У Монтезарі відкривається кулінарна школа.
Ми розширюємо програму будинків за євро.
А Testa Travel, що займається електромобілями,
додає нас до свого маршруту.
Я прогнозую профіцит бюджету вже до наступного року.
Дякую.
Схоже, зарядні станції все ж знадобляться.
Час випити грапи!
Нарешті!
Так, прошу! Спеціально для Олівії!
Піци!
Дивіться, яка гарна.
Вперед!
Привіт! Ви прийшли.
Антоніє!
Як казав мій тато…
Кидаю мікрофон!
Еріку, я навчилася готувати.
-Так? -Знаєш, що це значить?
-Я маю навчитися танцювати. -Так!
Переклад субтитрів: Анастасія Дуб