Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
CONSTITUȚIA ITALIANĂ ARTICOLUL 87
„PREȘEDINTELE REPUBLICII ESTE ȘEFUL STATULUI
ȘI REPREZINTĂ UNITATEA NAȚIONALĂ.”
„ADRESEAZĂ MESAJE CAMERELOR.”
„STABILEȘTE DATA ALEGERILOR NOILOR CAMERE ȘI PRIMA LOR ÎNTRUNIRE.”
„PROMULGĂ LEGILE ADOPTATE DE PARLAMENT.”
„EMITE DECRETELE CU PUTERE DE LEGE ȘI REGULAMENTELE.”
„CONVOACĂ REFERENDUM POPULAR ÎN CAZURILE PREVĂZUTE DE CONSTITUȚIE.”
„NUMEȘTE FUNCȚIONARII DE STAT ÎN CAZURILE PREVĂZUTE DE LEGE.”
„ACREDITEAZĂ ȘI PRIMEȘTE DIPLOMAȚI, RATIFICĂ TRATATELE INTERNAȚIONALE,
CU AUTORIZAREA PREALABILĂ A CAMERELOR, CÂND E NECESAR.”
„ESTE COMANDANTUL FORȚELOR ARMATE,
PREZIDEAZĂ CONSILIUL SUPREM DE APĂRARE,
DECLARĂ STAREA DE RĂZBOI HOTĂRÂTĂ DE CAMERE.”
„PREZIDEAZĂ CONSILIUL SUPERIOR AL MAGISTRATURII.”
„CONFERĂ DISTINCȚIILE ONORIFICE ALE REPUBLICII.”
„POATE ACORDA GRAȚIERI ȘI COMUTA PEDEPSE.”
Aurora.
Aurora...
mi-e dor de tine.
- Președinte De Santis, ați fumat. - Nu.
- Negați evidența. - În drept, evidența e relativă.
Știu.
Scrie în „De Santis”.
Tată, știi că ai un singur plămân, nu?
Nu, din moment ce sunt doar doi.
La ce lucrezi?
La proiectul de lege pe care trebuie să-l semnezi.
- Ce proiect? - Știi foarte bine.
Vreo veste de la fratele tău, Riccardo?
E fericit că s-a mutat la Montréal. Cică e superb.
- Păi da... - Îl știi, pentru el totul e superb.
Mâine începe „Semestrul Alb”.
Încă șase luni și poți merge acasă.
Nu mai pot dizolva Camerele acum, nici dac-aș vrea.
- Și vrei? - Nu, nu mai e cazul.
Problemă rezolvată. Totul rămâne la fel.
Nu-i așa?
Nu.
Tot la birou, generale?
Dacă nu muncesc, domnule președinte...
mă plictisesc.
Și eu.
Peste șase luni veți fi din nou acasă.
Încă putem declara război.
Nu mă provocați.
Bunicul meu a fost vânător de munte în Valpolicella.
O unitate excepțională, condusă acum de un om de ispravă.
Îi spunem Butoiul...
- datorită staturii. - Aveți o poreclă, generale?
Eu? Eu sunt Marinarul.
- De ce? - Datorită numelui meu:
Lanfranco Mare.
Și eu?
Am o poreclă?
N-ar îndrăzni nimeni.
Unde a dispărut curajul proverbial al vânătorilor de munte?
Unii vă spun...
Beton Armat.
- E o poreclă măgulitoare. - Credeți?
Nu sunt așa sigur.
La 17:00, întâlnirea săptămânală cu primul-ministru.
La 19:00, cină cu prietena dv., Coco Valori.
Președintele Portugaliei sosește pe 21.
Maestrul de ceremonii vrea să știe dacă aprobați meniul propus.
„Medalioane de vinete. Limbă de mare meunière...”
- E o glumă? Quinoa și pește la aburi. - Excelent.
Redactorul-șef Vogue dorește o declarație despre modă.
Moda reprezintă un sector industrial de vârf în Italia...
- Nu, tată. - În ultimii ani...
Scuzați-mă, dle președinte. Nu doresc o declarație formală despre industrie.
Vor să știe ce vă place să purtați când nu sunteți în costum.
Titlul propus: „Eleganța președintelui”.
Soția mea era elegantă.
Excelent. Voi refuza solicitarea cu politețe.
Altceva?
Încă n-am stabilit contactul cu inginerul Giordano...
de pe stația spațială.
- De cât timp e acolo? - De un an.
- Cât mai stă? - Șase luni.
Atunci mai avem timp până la finalul mandatului.
Deci...
pentru moment aș zice: excelent.
- Și opoziția? - Ca de obicei, se preface indignată.
Deci, după ani de chinuri,
totul merge bine și țara e în siguranță datorită dv.
Iar eu am devenit irelevant.
Asta...
- este situația. - N-aș spune.
Mai aveți de semnat legea eutanasiei.
- Și Papa vrea să-mi vorbească. - Ar fi fost ciudat să nu vrea.
O s-o semnați?
Juriștii mei lucrează la ultimele detalii.
Șase luni sunt de ajuns?
Domnule președinte, e o lege bună.
Rămâneți la cină cu mine și fiica mea.
O veche prietenă ni se alătură, Coco Valori, o femeie deosebită.
- Cu plăcere. - O masă ușoară.
Fiică-mea vrea să mă țină în viață transformându-mă într-un ascet.
Cât m-am chinuit cu manualul dv.
2046 de pagini. Noi, studenții, îi ziceam „Himalaya, K3”.
- Dar K3 nu există. - Exact. Era o ascensiune imposibilă.
Ei, asta redă bine ideea.
Așa este dreptul penal...
o ascensiune imposibilă.
Dacă-mi permiteți, ce înțelegeți prin „imposibil”?
Aflarea adevărului.
Te-ai plictisit de Italia ta anostă și provincială?
Vezi? Coco e foarte simpatică.
Doar ticăloșii sunt simpatici. Eu sunt ambele.
Pari mai tânăr. Bravo lui Dori că ți-a tăiat țigările și pastele.
Giulio Malerba.
Coco Valori, o parodie de critic de artă.
Prostii, sunteți o instituție.
Da? Atunci de ce cel mai vechi prieten al meu, șeful statului,
nu mi-a dat un muzeu pe mână?
Asta nu intră în competența mea, conform art. 87 din Constituție.
Glumeam. Aș incendia toate muzeele.
Dle premier, știți de când îl cunosc pe monolitul ăsta? De 56 de ani.
Destul despre mine. Sunt cel mai plictisitor subiect pe care-l știu.
Îl ador. E atât de sincer. Ne știm din liceu.
I-am prezentat-o pe Aurora, cea mai bună prietenă a mea.
Fără mine, n-ar fi curtat-o niciodată. Aurora era o frumusețe.
El era... ciudat, ca să fiu amabilă.
Datorită mie a apărut minunata Dori.
- Îl cunoașteți pe Riccardo? - Nu, din păcate.
- Stă în Canada. - Ce face?
- Compune muzică clasică. - Aiurea.
Scrie muzică pop și face mai mulți bani decât noi la un loc.
- Când e festivalul de dans modern? - O să afli.
Te bucuri că în curând părăsești acest muzeu
și te întorci acasă, la codurile tale de legi?
- Trebuie să recunosc că da. - Cum se spovedește catolicul.
Eu sunt atee, de-asta ne înțelegem, nu-i așa, dragule?
Ugo Romani, ministrul Justiției, a fost și el coleg de clasă, știați?
Da, fiindcă e obsedat de pozele vechi de clasă și le colecționează.
Fiecare cu ale lui. Ugo e și el un vechi prieten.
A fost repetent și mai mare cu un an.
Frumos, dar prost.
Cum a ajuns ministru e un mister pentru mine.
- E competent? - Foarte.
O fi. Voi, politicienii, aveți o relație isterică cu adevărul.
- Și eu sunt politician. - Nu, tu ești jurist.
- Când eram copii... - Gata cu preistoria.
Care sunt ultimele noutăți în splendida ta lume a artei?
O plictiseală mortală față de ce e aici.
Toți se cred artiști, dar nu fac cât degetul mic al lui De Chirico.
Am fost protejata maestrului.
Mă plăcea mult, și fizic, aveam 21 de ani...
Ani la rând a întreținut mitul că a fost amanta lui De Chirico.
Coco, te rog, nu e locul potrivit.
Ba da. E sub incidența secretului de stat.
Secretele de stat devin publice mai devreme sau mai târziu.
Vă rog, lăsați-mă să fiu domeniu public. Abia aștept.
- Ce faci de ziua ta? - Nimic.
Plin de surprize, ca de obicei.
Bun regimul, dar îl înfometezi.
Plec, am o cină cu niște unguri.
Încă una?
Asta n-a fost cină, a fost un antreu.
- Dle premier, a fost o plăcere. - Plăcerea a fost de partea mea.
- Dragule, te sun mâine. - Te conduc.
- Cum ți s-a părut? - Indestructibil.
- Ce să-i iau? - Lui "Beton Armat"? Un târnăcop.
- Ce te frământă? - Ține totul în el.
- La fel ca tine. - Cum adică?
Ești rigidă și nu te poți relaxa.
Ia exemplu de la mine.
Sunt sprintenă, chiar și cu 22 de kile în plus.
El e strivit de greutatea responsabilității. Dar tu?
- Voiai să-mi spui ceva? - Doar noapte bună.
Îți place rap-ul lui Guè?
E o tâmpenie. Refrenele din muzica modernă sunt oribile.
Malerba i-a sărutat mâna.
Nu ți s-a părut slugarnic?
Știai că mi se spune Beton Armat?
Toată lumea știe.
- De ce nu mi-ai spus niciodată? - Să nu-ți tulbur subconștientul.
Bine-ai făcut.
CERERI DE GRAȚIERE
- Nu-i adevărat... - Ba da.
Două merită atenție.
În ultimul timp am neglijat acest aspect.
Ministrul justiției le susține.
Eu și biroul meu avem o poziție unanimă în cazul Arpa.
Cazul Rocca e mai complex. Opinia noastră e negativă.
Vrei să te ocupi tu?
O ai pe avocata Gallo și pe juriștii ei, nu?
Dorotea, tu ești juristul pe care tatăl tău îl respectă cel mai mult.
- După el însuși. - Se subînțelege.
Onor la președintele Republicii Portugheze.
Colonele...
par și eu atât de bătrân?
Nu, domnule președinte.
Mă credeți?
Vă cred mereu.
Dar în ultimul timp, când mă rog, adorm.
Ațipesc. Pentru câteva minute.
Și nu visez niciodată.
Ați vrea?
Enorm.
- Poți să afli ceva pentru mine? - Ce anume?
Titlul unui cântec.
N-am trecut niciodată peste asta, Aurora.
N-am putut trece peste moartea ta.
S-au făcut opt ani.
M-ai lăsat văduv, singur...
bătrân, inutil și epuizat.
Și viața fără tine...
nu mă mai interesează.
Dar destul despre mine. Știi și tu:
sunt cel mai plictisitor subiect pe care îl cunosc.
Să vorbim despre tine.
Eram doar un copil.
Familia mea abia se mutase din provincia Napoli.
Te-am văzut de la fermă și doar la un singur lucru m-am gândit:
e nemuritoare.
O clipă, picioarele tale n-au atins pământul...
pluteau în aer, ca lipsite de greutate.
De neuitat.
Aurora, când îmi amintesc asta...
mor.
Mai ții minte când ți-am dedicat poezia aia?
Se numea „Toamne”.
Nu ți-a plăcut. Ai avut dreptate.
N-am fost niciodată un mare poet.
Dar tu? Tu ce erai?
Un zâmbet dezarmant...
și ce altceva?
O minciună.
Da.
Acea minciună.
Cât de mult a apăsat acea umbră asupra vieților noastre?
Știu c-ai spune: „A fost demult. Gata. Ne-am iubit.”
Atunci de ce timpul nu m-a vindecat, Aurora?
De ce, din acea zi de acum 40 de ani, nu m-am putut împăca cu ideea?
Eu sunt Beton Armat.
Acum înțeleg originea secretă a poreclei mele.
- Cum se simte? - Se reface rapid.
Elvis e indestructibil.
Colonele...
cum ai găsit așa repede titlul acelui cântec?
Un cuirasier trebuie să știe de toate...
chiar și să fie agent secret.
Ce e?
- Când mă rog, adorm. - Atunci nu te mai ruga.
Azi-dimineață, preotul a vorbit despre viața de apoi.
Bănuiesc c-a spus că viața nu ne aparține.
Da, în treacăt.
Cred că după moarte voi fi tot cu voi...
cu tine și cu fratele tău, dar fără să mă amestec.
Atunci care e diferența față de acum?
De ce atâta amărăciune?
Nu te amesteci niciodată în nimic, mergi mereu la sigur.
Așa ai supraviețuit la șase crize guvernamentale.
Poate. Vechea cultură creștin-democrată încă mă influențează.
Dar creștin-democrații
au luat decizii în momentele cruciale.
- Ei da, dar tu? - Ce vrei să mă întrebi?
Lucrăm de luni de zile la legea eutanasiei.
Eu, Gallo, toată echipa juridică, zi și noapte.
Rafinăm, tăiem, corectăm...
totul ca să te mulțumim.
Dar e în zadar, fiindcă nu vei semna niciodată legea aia.
Pentru că îți trebuie un curaj pe care nu-l ai.
- Nu despre asta e vorba. - Atunci despre ce?
Tu reduci totul la un conflict între curaj și frică.
- Dar nu asta e problema. - Atunci care e?
Dacă nu semnez, sunt un călău. Dacă semnez, sunt un ucigaș.
Asta e problema.
În esență, asta e dilema.
- Știi teoria pantei alunecoase? - Foarte bine.
Holocaustul e rezultatul unei intenții inițial inocente:
alinarea suferinței bolnavilor.
Dacă accepți A, vei ajunge să accepți și Z.
- Nu e dovedit și nu se va întâmpla. - De ce nu?
Pentru că noi, datorită ție, suntem mai buni decât tine.
Totul se rezumă la o singură întrebare.
- Sunt multe întrebări. - Nu, doar una.
Ale cui sunt zilele noastre?
Mulțumesc, soră.
Spuneți-mi.
Deși e înnorat, e o zi minunată.
Zâmbetul unei femei schimbă lumea. Nu-i așa?
Sunteți foarte optimist, Sfinte Părinte.
Prietene, prietene...
Îmi sunteți prieten.
Cel mai bun prieten.
Vreți să mă rugați ceva, nu?
- Văd asta. - Da, așa e.
Vă rog, unui prieten îi puteți cere orice.
Mă simt singur, Sfinția Voastră.
Sunteți bătrân.
Aveți dureri frecvente.
Rolul dumitale politic și social se apropie de sfârșit.
Orizontul e aproape.
Copiii au mintea și inima în altă parte.
Soția v-a murit.
Trecutul e o povară.
Viitorul?
Un gol.
Sunteți foarte direct.
Minciunile sunt pentru preoții de la țară.
Eu sunt Papa.
Ascultați cu atenție.
Vă chinuie singurătatea...
sau vă apasă povara unei vieți lungi?
Vă amintiți cum e să vă simțiți ușor?
V-ați simțit vreodată ușor?
Ușor?
- Nu știu... - Exact.
Nimeni nu știe.
Nimeni.
Dumnezeu ne pune întrebări, dar evită să ne dea răspunsuri.
Prin misterul Său ne ține în viață.
Nu e datoria noastră să dăm răspunsuri.
Nici a științei...
nici măcar a dreptului...
al cărui ilustru reprezentant sunteți.
De aceea...
sunt convins că nu veți semna acea lege a morții.
Nu-i așa?
Nu-i așa, prietene?
Nici eu, nici tu...
nimeni nu poate răspunde la asta.
- La mulți ani, Mariano. - Mulțumesc, Ugo.
E originalul. Clasa a zecea.
Eu am o copie.
- Atâtea amintiri. - Foarte amabil din partea ta.
Ai slăbit.
Când vreau să mă relaxez, Dorotea îmi dă ceaiuri.
- Ce mai face? - La fel de bătăioasă.
Spune că n-am curaj să semnez legea eutanasiei.
O problemă spinoasă și delicată. N-aș vrea să fiu în locul tău.
Se pare că imobilitatea e o trăsătură istorică de-a mea.
Știai că mi se spune „Beton Armat”?
Pot să-ți zică cum vor...
dar ai fost un președinte extraordinar.
A șasea criză de guvern, provocată de acel nebun iresponsabil.
Te-ai descurcat fantastic.
Mereu fidel Constituției.
- Ești ușurat că se termină? - Da, abia aștept s-ajung acasă.
Și să-ți recapeți libertatea.
La vârsta noastră, nu prea mai ai ce face cu ea.
În plus, libertatea mea se numea Aurora.
Ți-e dor de ea?
Și mie.
Întreabă.
Bine.
Când ți se termină mandatul...
și numele meu va apărea candidat la președinție...
- mă vei susține? - Ce întrebare. Ne știm de-o viață.
- Pentru asta ai venit? - Nu doar pentru atât.
Mai e ceva, mai delicat.
Vreau să-ți spun personal, ca să evităm neînțelegerile.
Nu vreau să crezi că profit de prietenia noastră.
Ți-am trimis două cereri de grațiere...
una e pentru Isa Rocca, 45 de ani, omor premeditat.
A executat nouă ani de pedeapsă.
Isa Rocca...
e nepoata actualei mele partenere.
Știu, e un conflict de interese.
Sincer să fiu, sunt obosit.
Cred că o voi lăsa pe Dorotea să se ocupe.
Ca jurist, e mult mai ageră decât mine.
- Nu trebuia să avem quinoa? - Facem o excepție, e ziua ta.
- Te-ai gândit să te recăsătorești? - Niciodată.
- De ce? Mama s-ar fi bucurat. - Nu cred.
- Mi-a spus ea. - N-aș fi fericit.
De ce nu mai compune Riccardo muzică clasică? Era atât de talentat.
Îi place muzica pop, la fel ca ție.
- Cadoul tău. - Ce e?
Căști pentru telefon. Nu mai poți folosi CD-uri.
- Nu știu să le folosesc. - Te ajută Labaro.
Nu vă cunosc pe niciunul.
Nici noi nu te cunoaștem pe tine.
Dar tu?
Te măriți vreodată?
- Ai analizat cererile de grațiere? - Nu, vreau s-o faci tu.
De ce? Acum ai mai mult timp.
- Nu mai sunt judecător de ani buni. - Rămâi toată viața.
Ce-o fi făcând inginerul Giordano pe stația spațială?
Probabil doarme.
N-o fi ușor să dormi fără gravitație.
Sau poate că e.
Țânțari.
Un cuirasier e bun la toate.
Aurora...
de ce m-ai înșelat acum 40 de ani?
Aurora...
de ce la înmormântarea ta am simțit atât de puternic...
că amantul tău era și el acolo?
N-ai vrut niciodată să-i spui numele...
dar i-am simțit prezența.
Aurora, era acolo.
Ce faci?
Te lași copleșit. Întoarce-te la locul tău.
Stai jos.
- Te ocupi de grațieri? - Analizez dosarele, da.
Ce părere ai?
Cazul Isei Rocca m-a impresionat.
Dar e irelevant,
pentru că, etic vorbind, ar fi riscant s-o grațiezi.
- Nu cred că tata... - O cunosc.
Trebuie s-o cunoști și tu.
Ce vrei să spui?
Viziteaz-o la închisoare, e în Torino.
Așa o să-ți faci o imagine mai clară.
Nu e nevoie. Dosarele sunt clare.
Dosarele nu spun totul.
E vorba despre oameni.
Crezi că tata va semna legea eutanasiei?
Nu cred.
Dar dacă aș fi în locul lui...
aș semna-o.
„Isa Rocca, născută la Roma, pe 9 octombrie 1980.
Condamnată pentru uciderea soțului Alessio Picone.
Alessio Picone, născut la Roma, pe 2 august 1975.
A oprimat-o, amenințat-o și lovit-o pe Isa Rocca timp de 15 ani.”
„Cristiano Arpa, născut la Torino, pe 3 februarie 1951.
Profesor de istorie la Liceul Morosini din Moncalieri, Torino.
Condamnat pentru uciderea soției sale, Diana Della Ragione, bolnavă de Alzheimer.
„Le mulțumesc elevilor mei pentru solidaritate,
dar nu merit grațiere. N-am fost destul de bun.””
Te-am sunat. Mi-am uitat agenda.
- În 2 ore vine ambasadoarea Lituaniei. - A, da, uitasem.
Și miercuri e deschiderea stagiunii de dans contemporan.
Redactorul-șef de la Vogue...
Excelent.
Excelent. Mă pregătesc pentru întâlnire.
Bun. Ca de obicei, a fost o vizită productivă.
Poate ultima noastră, mandatul meu se apropie de sfârșit.
Și al meu. Ce funcție veți ocupa în continuare?
Habar n-am, dar am decis să-mi iau un an sabatic...
și să rămân la Roma, ca să pot în sfârșit să vizitez orașul.
Și cum și mandatul dv. se apropie de final...
ați putea...
să-mi arătați monumentele pe care n-am apucat să le văd.
Curând vom fi amândouă cetățeni liberi.
- Ce idee bizară. - Dar e o idee.
Voiam să vă spun...
Părul scurt vă stă foarte bine.
Mersul tău, Aurora.
Ce purtai atunci, Aurora?
Ce era la modă?
Eram doar niște copii.
Elvis?
Ce s-a întâmplat?
Era bine.
A avut o recidivă.
Trebuie eutanasiat.
Nu, țineți-l în viață.
Domnule președinte...
suferă îngrozitor.
Decizia mea e fermă.
Întreabă-mă.
Vrei să citești ultimul proiect despre eutanasie?
- Markerul portocaliu. - Da.
PROIECT DE LEGE
Poftim.
Excelent.
Articolul 4, alineatul 1:
„înșelător”. De eliminat.
Alineatul 2: clarificați sensul de „suferință”.
Al. 3, adăugați: „doar în cazurile prevăzute de lege”.
Articolul 4:
adăugați „după aviz medical scris”.
„Și o a doua opinie.”
Articolul 5, alineatul 1:
„înșelător”, de eliminat.
Clarificați „suferință severă”.
La fel și pentru alineatul 3.
Dacă tratezi serios aceste puncte, o să mă gândesc dacă să-l semnez.
- Tată... - Să continuăm cu grațierile.
„Cristiano Arpa, 73 de ani.
Căsătorit de 35 de ani, fără copii...
profesor de istorie la liceu.
Soția lui suferă de Alzheimer de 7 ani.
Se pensionează anticipat s-o îngrijească și, un an mai târziu...
o strangulează.
El susține: „Nu mai suportam
crizele constante de furie și agresiune.”
Nu el a cerut grațierea, ci foștii săi elevi.
E închis de 15 ani, a mărturisit și spune că nu merită grațierea.
Solicitanții au atașat scrisori de dragoste de la profesor pentru soția sa bolnavă.
Nu mai citește, abia mănâncă, nu iese la plimbare în pauză...
refuză vizitatorii...
și se lasă să moară.”
Ce crezi?
Tată, ce e?
Astăzi, întâmplător, am văzut adevărul de aproape.
Legea îl arată mereu de la distanță.
- V-am pregătit o cameră. - Mulțumesc.
Ce mai faceți?
Mi-am cunoscut soțul la universitate.
După primul sărut, a leșinat.
L-am iubit pe loc mai mult decât pe mine.
Niciodată să nu iubești pe altul mai mult decât pe tine.
Știu.
Nu știți nimic.
De ce nu?
Pentru că sunteți liberă.
Și tu ai fi, dacă nu ți-ai fi înjunghiat soțul de 18 ori în somn.
A trebuit.
- A trebuit? - Era în stadiu terminal.
De ce suferea?
De obsesiile lui.
- Soțul tău era sănătos. - Nu.
Era distrus.
Era distrus pe dinăuntru.
L-am eliberat.
- Merit grațiere. - Cu teoria asta n-ajungi departe.
Nu știți nimic, fiindcă n-ați iubit niciodată.
- Nu știi nimic despre mine. - Știu că sunteți o idioată.
De ce ați venit?
Să fac o încercare.
Dar faptul că ești antipatică nu ajută.
Grațierea se acordă din clemență, nu din milă.
Clemența nu e de ajuns, lipsește un temei juridic.
Eutanasiere.
Mi-am eliberat soțul de boala lui terminală.
A fost eutanasiere.
Italia nu are legea eutanasiei.
În plus, se pare că aveați un amant.
Normal.
Logic, în acele circumstanțe.
Soțul meu îmi dădea foc la păr în somn
și mă încuia în pivniță pe întuneric.
Normal că aveam un amant.
Aveam și eu nevoie să respir.
Dumneavoastră nu respirați, doamnă.
Scrieți o scrisoare în care vă arătați căința sinceră.
- Dacă ați cere iertare... - Cui?
Lui Dumnezeu?
În aceste condiții, președintele nu vă va grația.
Ba da.
- De ce ar face-o? - Pentru că am suferit.
Și tatăl dumneavoastră știe asta.
Nu am aer.
Știu.
- Am nevoie de o cafea. - Desigur, doamnă.
Marco, e în regulă.
Deși poate nu credeți...
s-a bucurat să vă întâlnească.
- Tu ești... - Da, vin aici zilnic.
- S-o vezi? - Nu.
Vizita e permisă doar o dată pe săptămână.
- Atunci de ce vii? - Eu?
O aștept.
- Nu e el. - Atunci cine?
Am jurat să nu spun.
- Pe ce-ai jurat? Ești atee. - I-am promis ei.
Promisiunea nu mai e valabilă, Aurora e moartă.
Acum poți și trebuie să-mi spui.
Vreau să știu cine a fost amantul soției mele.
De 40 de ani mă tot întreb!
Nu mă mai bate la cap!
Termină odată!
Nu vorbești așa cu președintele.
Arestează-mă pentru ultraj, dar numele tot nu-l spun.
Salut, Riccardo.
Ce mai fac?
Mai ai vreo altă întrebare?
Tata?
E bine.
Mai fumează o țigară pe zi și îi e teamă să plece de la Quirinal.
Azi am întâlnit-o pe Isa Rocca.
M-a făcut idioată, dar nu mi-a păsat.
A spus că n-am iubit niciodată...
dar nici asta nu m-a afectat.
A spus că nu respir...
și asta m-a frânt.
M-a frânt pe dinăuntru.
Da, vin să te văd, mai devreme sau mai târziu.
La cafenea, am vorbit cu iubitul ei.
Așteaptă toată ziua afară, lângă celula ei.
Ce face?
O așteaptă.
Modificările sunt acceptate?
Guvernul a acceptat sugestiile tale.
Poți semna.
De ce acest om, Cristiano Arpa...
nu mai citește și nu mai primește vizite?
De ce a încetat să mai trăiască?
- Schimbi subiectul. - Da.
La sfatul lui Ugo, am vizitat-o pe Isa Rocca.
- Nu e conform protocolului. - Nu trebuia să văd adevărul de aproape?
Nu, eu am spus că l-am văzut din întâmplare.
- M-am săturat de protocoale. - Înțeleg.
Povestește-mi despre Isa Rocca.
Soțul ei a torturat-o ani la rând.
O încuia în pivniță, îi dădea foc la păr și o bătea.
Dar ea l-a ucis în somn, cu 18 lovituri de cuțit.
E omor premeditat.
Știu.
Regretă?
- Regretă? - Da, da.
Nu știi să minți.
Ea spune că prin acea crimă l-a eliberat
de o boală psihică terminală.
- Pentru ea, a fost eutanasiere. - Nu avem o lege a eutanasiei.
Totuși, merită grațiere.
- Trebuie să existe un temei legal. - Știu.
Totuși, merită grațiere fără nicio îndoială.
Iată îndoiala:
Isa Rocca e nepoata partenerei ministrului Justiției.
- Ugo? - Da, Ugo Romani.
Eu și Ugo suntem prieteni din liceu.
Dacă o grațiez, voi fi făcut praf.
Birocrația...
toți o urăsc pentru că încetinește lucrurile...
dar ăsta e rolul ei.
Am nevoie de mai mult timp de gândire.
E o problemă cu sonorul. Nu putem vorbi cu inginerul Giordano.
- Nu știe că suntem conectați. - Mai stau puțin să-l privesc.
„Iubirea mea...
în spatele fațadei mele culte și serioase...
realizez că am fost mereu ghidat de un singur scop:
dragostea.
Iubirea mea nemărginită pentru tine.
Astăzi, a devenit imposibilă.
De aceea, în curând, nu vei mai fi.
Nici eu.
Voi încerca să mă las să trăiesc...
așteptând următoarea noastră întâlnire misterioasă.
Lumea are un cuvânt frumos pentru asta:
viața de apoi.
Al tău pentru totdeauna, Cristiano.”
- Să-ți spun un banc? - Nu.
Păcat, era amuzant.
Fumezi?
Tu ai fost.
Poftim?
Tu ai fost amantul Aurorei acum patruzeci de ani.
Mariano?
Dacă ăsta e modul tău
de a-mi spune că Isa Rocca nu e grațiată, asta e.
Spune-o direct.
Tu ai fost.
Ascultă...
poate comit un ultraj, dar tot o spun:
ai înnebunit. Cum poți gândi așa ceva?
Îți sunt cel mai bun prieten din liceu.
Tu ai fost.
Știu.
Ugo...
La ce se gândește tata când fumează?
La mama ta.
La mama?
Da.
Întreabă-mă.
De ce nu-l lași să moară?
Nu mi-a cerut-o.
CURAJUL CREȘTE ÎN FAȚA PERICOLULUI
- Unde pleci? - Nu mai am ce face aici...
și n-am mai fost plecată de ani de zile.
Mă duc la Riccardo, în Montréal.
- Pot veni și eu. Vreau să-l văd. - Nu.
Eu și Riccardo am decis să petrecem timp împreună, ca frate și soră.
Mă pedepsești pentru că nu semnez proiectul de lege la care ții așa mult.
Nu mai contează.
Îl va semna Ugo când îți va lua locul.
Da? Eu nu m-aș baza pe asta.
- De unde atâta interes pentru legea aia? - Ce întrebare e asta?
Poate că pe tine nu te mai interesează lumea, dar pe alții da.
Pleci ca să mă pedepsești.
- Nu înțelegi nimic. - Ce să înțeleg?
Nu vreau să fiu aici când vei părăsi definitiv Quirinalul.
Chiar nu înțeleg nimic.
N-am înțeles niciodată cine e fratele tău, cine ești tu.
Nu știu dacă ai prieteni, un iubit, o iubită.
Tot ce știu despre tine e că înveți drept în fiecare zi.
Și că mi-am sacrificat viața pentru tine? Asta nu știi?
Dar acum nu mai ai nevoie de mine. De fapt, n-ai avut niciodată nevoie.
Tu ai nevoie doar de „mai mult timp de gândire”.
Mandatul tău se termină, când iei o decizie?
Curând.
Nici tu nu știi nimic despre mine.
Știu ce mă lași tu să știu.
Acum 40 de ani...
mama ta...
m-a înșelat cu un alt bărbat.
N-am trecut niciodată peste asta, la naiba!
Nu te-am auzit niciodată înjurând.
Nici eu.
Ce vrei să-ți spun, tată?
Au trecut 40 de ani, fapta s-a prescris.
Trebuie să te aduni și să mergi mai departe.
Trebuie să plec. Te sun când aterizez.
Sunt confuz.
Un astronaut plânge în spațiu, apoi râde de lacrimile lui.
Coco Valori vrea să dea foc muzeelor...
dar nu rostește numele pe care vreau să-l aud.
Din loialitate față de o prietenă. Dar nu e și prietena mea?
O femeie superbă m-a invitat în oraș.
O privesc cum pleacă, liberă, veselă.
Și întrezăresc...
ce înseamnă fericirea. Și lumina nici nu era grozavă.
Mănânc puțin, fumez și mai puțin.
Totuși, mă doare plămânul lipsă.
Copiii mei...
aranjează lucruri fără mine. Sunt isteți.
Ei știu viitorul, eu nu știu nici măcar trecutul.
Și mai e și cel mai bun prieten al meu...
pe care l-am...
jignit, mai rău, l-am umilit.
Și mai e un om...
care nu mai citește, nu mai vede pe nimeni. Ce știe el?
Ce știe el și eu nu?
Alt om își așteaptă zilnic în fața închisorii iubita...
în ploaie, în frig, pe arșiță.
Mă gândesc zilnic la soția mea.
Am adorat-o...
și am urât-o, m-a înșelat.
Dar am continuat s-o iubesc și s-o respect.
Deși singurul lucru rațional ar fi fost s-o ucid,
dar n-am făcut-o.
De ce?
Mai e și calul ăsta.
E pe moarte.
Suferim cu toții alături de el.
Știi ce ai, prietene?
Ce?
Grație.
Ce e aia?
Ne scanează când intrăm
Spune câți ani au frații de tras
10 ani în cap, 3 pe iPhone, 4 în buzunar
Adio retail, Bună, Sebastian Ingrosso
Amex negru și Visa de aur care rup tot
Două fete pe jumătate filipineze în adidași Philipp Plein
Nori pe cer Conturile mele bancare cresc
Yo, când cânți tu rap Fetele plâng
Dacă nu pricepi
La etajul 39, fumând haș
Sunt pe val Temperatura crește
Și între timp fetele plâng
Te apleci pe geam O, dealerul meu
Și între timp fetele plâng
Dl președinte.
- Elvis... - Am nevoie de mai mult timp de gândire.
Nu e nevoie.
Nu trebuie să decideți dv.
Elvis a murit.
Din cauze naturale?
Da, din cauze naturale.
Dle președinte, deschiderea de sezon de La Scala.
Bine...
Dar mai întâi vreau să merg unde am cunoscut-o pe Aurora.
Arpa e închis acolo, aproape. Vreau să vorbesc cu el.
- Nu e conform protocolului. - M-am săturat de protocoale.
Acest gen de rebeliune apare de obicei la 18 ani.
Iertați-mă, domnule președinte.
Vreau să vă întreb ceva, dle secretar.
Ale cui sunt zilele noastre?
Nimeni nu știe.
Să încercăm să aflăm.
De pe acoperișurile cunoscute ale satului
Au plecat bravii vânători de munte
Ei arată forța și curajul
Tinereții lor tenace
Sunt frumoșii cadeți din Alpi
În tinerețea lor robustă
În inimile lor curajoase și puternice
Se simte o mândrie de neclintit
O, brav alpin
Apără mereu frontiera
Și acolo, la graniță
Ține mereu steagul sus
Santinelă, fă de pază
Apără pământul nostru italian
Unde iubirea zâmbește
Și soarele strălucește mai blând
Acolo, printre păduri și prăpăstii
Acolo, în ceață și ger
Ei lovesc puternic cu târnăcopul
Și cărările se scurtează
Și când soarele arde și dogorește
Piscurile și văile
Bravul alpin veghează și privește
Gata să strige: Cine-i acolo?
O, brav alpin
Apără mereu frontiera
Și acolo, la graniță
Ține mereu steagul sus
Santinelă, fă de pază
Apără pământul nostru italian
Unde iubirea zâmbește
Și soarele strălucește mai blând
PE AICI NU SE TRECE
Îmi dau demisia...
cu două săptămâni înainte de finalul mandatului.
De ce, domnule președinte?
Pentru că așa...
ca senator pe viață...
am drept de vot pentru următorul președinte.
Dle, pot să vă fac un compliment?
Te rog.
Sunteți extrem de inteligent.
Da.
Mi s-a mai spus.
Am locuit aici.
Și ea trecea pe aici.
Ce-i cu scaunele?
Nu știu.
Domnule primar...
ce părere aveți despre cererea de grațiere pentru Arpa?
Un exemplu frumos de participare comunitară.
Arpa a învățat generații întregi.
A fost mereu iubit și respectat.
Toată lumea a fost impresionată
de devotamentul cu care și-a îngrijit sărmana soție bolnavă de Alzheimer.
Cererea de grațiere a fost semnată de toți cetățenii.
Toți?
Surprinzător.
Aproape toți.
- Cine n-a semnat? - Doar două persoane.
Cine anume?
Soția mea...
și eu.
- De ce? - E un orășel.
Nu v-am întrebat cât de mic e.
V-am întrebat de ce nu ați semnat.
Soției mele nu i-a plăcut niciodată de Cristiano Arpa.
- Și spune... - Ce spune?
După spusele soției mele...
soția lui nu avea crize de furie din cauza Alzheimerului.
- E părerea soției mele. - Atunci din ce cauză?
Soția mea susține că Arpa a avut o amantă o perioadă.
De ce credeți că Cristiano Arpa se lasă să moară?
- Nu știu. - Soția dumitale ce spune?
Spune că e o tactică...
pentru a stârni milă și a-și mări șansele la grațiere.
Mai susține și...
Ce?
Că Cristiano Arpa e foarte șiret.
- Dar e doar părerea ei. - Părerea dumitale care e?
Și soția mea e foarte șireată.
E o greșeală?
Ce?
Că am venit aici.
Să-l întâlnesc pe Cristiano Arpa la închisoare...
ca să încerc să mă apropii de adevăr.
Pot să fiu sincer?
E o nebunie.
Dar sunteți un mare jurist, puteți afla adevărul.
Nu-i lăsați spațiu, puneți-l cu spatele la zid.
Generale, nu suntem în război.
Păcat.
N-ați făcut niciodată vreo prostie?
O dată.
Inspectam camera fiului meu, Antonio.
Într-un sertar, într-un penar...
am găsit un joint.
L-am fumat.
- A avut vreun efect? - Nu.
Nu pot să trag în piept.
Dumneavoastră?
N-am fost niciodată un om curajos.
Voi, juriștii, și noi, militarii...
credeam că legea și disciplina...
ne-ar fi scutit de sarcina enervantă...
de a arăta sensibilitate.
Dar nu funcționează așa.
Vreți s-o întâlniți și pe Isa Rocca? E închisă tot aici.
Nu văd de ce.
Dle președinte, v-am pregătit o cameră.
Nu, aștept aici cu ceilalți.
Predați istorie?
Vă e dor să predați?
N-am predat nimic niciodată...
doar am jucat cu entuziasm ce scria în cărți.
Elevii mă apreciau pentru că jucam teatru binișor.
Jucați teatru doar la școală, sau și acasă?
Scuzați-mă, dar n-are rost să răspund la această întrebare.
Când ești un actor bun, oricum nu te crede nimeni.
Indiferent de răspuns.
- Se spune că aveați o amantă. - Nu e adevărat.
N-am de gând să vă urmăresc penal.
Vă mulțumesc.
Slavă Domnului, verdictul a venit repede.
- M-am predat imediat. - Nu e o circumstanță atenuantă.
Nu, dar e un fapt.
Ați declarat că nu meritați grațiere.
Nu păreți interesat să vă recâștigați libertatea.
La vârsta mea, libertatea nu-mi mai folosește la nimic.
- Soția dv. avea Alzheimer? - În stadiu terminal.
Viața ei era un calvar.
Și a mea.
Deci ați ucis-o ca s-o scăpați de suferință?
- Nu, din iubire. - Din iubire.
Am auzit asta de prea multe ori.
Și n-o înțeleg niciodată.
Iubirea ca alibi pentru moarte.
Iubirea nu e o celebrare a vieții?
Aveți perfectă dreptate, dar, din păcate, nu asta e problema.
Care e?
Problema e că nu e mereu ușor să trăiești după propriile principii.
Pe scurt, nu vreți să fiți grațiat?
Toți consătenii mei o vor.
Nu toți.
Cu câteva zile înainte s-o strangulați, îi scriați:
„Voi încerca să trăiesc.” Acum v-ați răzgândit.
Vreți să muriți.
- Insinuați că joc teatru? - Nu.
Văd o contradicție.
Și contradicțiile nasc îndoieli.
De aceea e nevoie de 2046 de pagini pentru un manual de drept penal.
Eu nu văd nicio contradicție.
Să alegi să trăiești e totuna cu a alege să mori.
De ce alegeți să muriți?
Pentru că vreau doar să uit...
și să devin din nou ușor.
„Frig. Tu aduci căldură.
Întuneric, tu aduci lumină.
Sunt pierdut.
Tu mă vei găsi.
Nu acum.
Mâine.
Una, zece...
o sută de toamne.”
Ne-ați salvat de acel inconștient!
Președinte, ne-ați salvat.
Ce primire călduroasă ai avut la Scala, nu?
Țara te iubește.
- Curând îl vor iubi pe Ugo Romani. - Ce tot spui?
Nu știai?
- Ugo vrea să fie președinte. - Doamne ferește.
Poți, înainte să pleci, să semnezi un decret
care interzice definitiv ambiția în țara asta?
Ce e, dragule?
A fost o glumă bună.
- Când mă rog, adorm. - Norocosule, eu iau două somnifere.
Aurora visa în fiecare noapte, dimineața povestea tot în detaliu.
Adoram asta.
- Visezi? - Niciodată.
Ți-ar plăcea?
Enorm.
Despre ce ai vrea să visezi?
Despre Aurora?
Imponderabilitate.
Bine, îți spun.
Nu era Ugo.
Mi-ai mai spus și nu te-am crezut.
Mariano, nu era Ugo.
Atunci cine?
Eu.
Felicitări.
Îmi cer scuze după, nu te rog înainte.
În cap am un film splatter Beau lapte cu ciocolată ca-n Clockers
Un teanc de bani, un Double Whopper
Coșmarul italian, dacă n-ai un sfanț
O vizieră roșie ca în Metal Gear Solid
Mă uit la mare și văd o mare de bani
Tu dai volumul mai tare Eu măresc venitul
Ne scanează la intrare
Spune câți ani au frații de stat la răcoare
Nu prea ne-am înțeles.
- Dar ne-am priceput s-o ascundem. - Nu...
N-am fost pricepuți...
am fost eleganți.
E vreo problemă dacă merg pe jos acasă?
N-am mai mers pe jos de șapte ani.
Nicio problemă, se rezolvă.
Excelent.
- Dacă a mințit? - Cine?
- Coco. - În ce privință?
Nu voi ști niciodată sigur cine a fost amantul soției mele.
Pot face o observație critică?
Da.
Dar cu grijă.
Acordați prea multă importanță adevărului.
E o deformare profesională a judecătorilor.
Dar acum sunteți la pensie.
Ce faceți diseară, dle președinte?
Comand o pizza.
- Am o surpriză pentru dv. - Unde e?
Veți vedea.
Un cuirasier se pricepe la ascunzișuri.
Pentru a nu-și arăta emoțiile.
Un cuirasier e bun la toate.
Alo?
Sunt Mariano De Santis, fostul președinte.
La naiba.
- Mă scuzați. - Nicio problemă.
Aveți numărul meu?
Am întrebat-o pe doamna Cafiero. E vreo problemă?
Dimpotrivă.
Mai sunteți redactor-șef la Vogue?
- Da, sunt. - Perfect.
Mai vreți să știți cum se îmbracă un fost președinte în timpul liber,
- sau e prea târziu? - Prea târziu? Nicidecum.
Perfect. Sunt gata să vă răspund la întrebări.
Da.
Începem imediat.
Vă amintiți cum vă îmbrăcați în tinerețe?
Desigur.
Nu-mi place să uit.
Îmi place să-mi amintesc.
Nu neg că mi-aș fi dorit să fiu genul de om
care se simte în largul lui într-o jachetă roșie și pantaloni albi.
Dar n-am avut niciodată curajul.
Știți, doamnă, am fost mereu...
un om șters, anost.
Am fost mereu...
un om al legii.
Și nu m-a deranjat niciodată asta.
Soția mea era...
extrovertita cuplului.
Și asta mă făcea fericit.
Ea...
iubea...
roșul, galbenul, cremul.
Vara, albastrul.
Da...
albastrul.
Albastru în toate nuanțele.
Atât de frumos.
Iarna, verde.
Da. Și sigur știți...
că verdele nu stă bine oricui.
Aurorei îi stătea superb în verde.
Într-o zi...
cu câteva zile înainte să se stingă...
purta o broșă...
pe o jachetă albastră.
I-am spus:
„Aurora, cu broșă la jachetă ești prea scorțoasă.”
Și ea...
a zis, mirată: „Cum adică?
Nu sunt o doamnă?”
Atunci mi-a venit pe buze un răspuns ciudat.
I-am zis:
„Ești fata mea.”
N-a fost ciudat.
A fost sfâșietor.
Sfâșietor e cuvântul potrivit. Pentru că Aurora n-a râs.
Ce a făcut?
Întâi a spus: „Termină cu prostiile.”
Dar am remnarcat că atinsesem un nerv.
Realizez că nu vă spun prea multe despre mine.
Nu contează. E minunat să vă ascult vorbind despre soția dumneavoastră.
Vă interesează?
Enorm.
Pe scurt...
Aurora a fost femeia perfectă.
Femeia perfectă pentru mine.
De ce?
Pentru că nu m-a uitat niciodată.
Nu vă grăbiți, domnule președinte.
Vă aștept.
Sunteți o persoană foarte sensibilă.
Mulțumesc, domnule președinte.
De aceea vreau să vă ofer o exclusivitate.
Ar fi apogeul carierei mele.
Înainte să părăsesc Quirinalul...
am vrut să mai semnez un singur proiect de lege,
cel privind dreptul la eutanasie.
Nu știe încă nimeni.
E cu adevărat apogeul carierei mele.
Cum va reacționa Papa?
Nu cred c-o va lua personal, suntem prieteni.
Mă tem totuși că n-o să-i pice bine.
E inevitabil, avem roluri diferite.
Papa răspunde în fața lui Dumnezeu...
eu, în fața copiilor mei.
Ce v-a determinat să luați această decizie?
E surprinzător.
Toți credeau că, fiind catolic, mereu în căutarea echilibrului...
și a compromisului, veți trage de timp și nu veți semna în timpul mandatului,
lăsând sarcina succesorului dv.
- Ce v-a convins? - Fiica mea.
Ea m-a convins.
E o juristă excepțională.
Mi-a zdruncinat convingerile.
Și dv. sunteți un jurist excepțional.
Vă spun un lucru banal, doamnă.
Există o vreme când copiii își urmează părinții...
dar apoi vine o vreme când părinții își urmează copiii.
În plus, fiica mea are ceva în plus...
pasiune...
pe care eu am pierdut-o odată cu vârsta.
V-ați regăsit pasiunea?
E prea târziu pentru pasiune...
dar...
am găsit ceva asemănător.
Grația.
Grația e frumusețea îndoielii.
Deci ați decis să semnați, deși aveați dubii?
Nu asta facem cu toții?
În fiecare zi?
Prefăcându-ne că avem certitudini.
Da, domnule președinte...
facem asta în fiecare zi.
Se cheamă curaj.
Într-o zi, fiica mea, Dorotea, m-a întrebat:
„Ale cui sunt zilele noastre?”
Răspunsul e atât de evident.
Sunt ale noastre.
Ciudat cum o viață de om e prea scurtă ca să-nțelegem asta.
Arpa, te-ai întors devreme. Nu aveai permisie până la 22:00?
Salut, Dorotea.
Salut, Riccardo.
- Salut, tată. - Ce faci?
- Mănânc. - Ce?
Quinoa.
Și-a comandat o pizza.
Ești exact ca mama ta.
Cum adică?
- Mă cunoști. - Nu prea.
N-aș fi crezut niciodată că o vei grația pe Isa Rocca.
Și motivarea...
„Legitimă apărare preventivă.”
O extindere foarte îndrăzneață a principiului legitimei apărări.
Legitimă apărare împotriva unei vieți care era un iad.
Dar l-a ucis în somn.
Dacă s-ar fi trezit, ar fi torturat-o din nou.
- Ar fi putut să plece. - Nu.
Nu putea.
De ce nu?
Pentru că îl iubea.
Ar fi fugit de propria ei viață.
Nu avea de ales...
de aceea a fost grațiată.
De ce nu Arpa?
Povestea lui era o minciună.
În ce sens?
Nu-și iubea soția.
- De unde știi? - Am vorbit cu el.
Era un om frânt.
Zdrobit.
Fără doar și poate.
Tată...
vrei să asculți ultima mea piesă?
Da.
ISA ROCCA ȘI IUBITUL EI S-AU DESPĂRȚIT LA ȘASE LUNI
DUPĂ PRIMIREA GRAȚIERII.
DUPĂ REFUZUL GRAȚIERII, CRISTIANO ARPA
A DEPUS O NOUĂ CERERE, DE DATA ASTA ÎN NUME PROPRIU.
UGO ROMANI A PIERDUT ALEGERILE PREZIDENȚIALE LA UN VOT DISTANȚĂ,
PROBABIL CEL AL LUI MARIANO DE SANTIS.
DOROTEA DE SANTIS S-A APUCAT DE CURSURI DE DANS.
DE SANTIS ESTE SENATOR PE VIAȚĂ. MERGE LA SENAT ÎN FIECARE DIMINEAȚĂ.
SEARA O AȘTEAPTĂ PE PRIETENA SA, COCO VALORI, PENTRU O CINĂ UȘOARĂ.
Să nu te-aud.
PENTRU CLAUDIO
Traducerea și adaptarea: jarvis