Downloaded from YTS.MX
Ty tancuješ, viď?
Official YIFY movies site: YTS.MX
Úsměv.
Ona tancuje!
Tancuješ?
Larisso!
Vidíte tu holčičku v růžovém, jak stojí v rohu na oslavě narozenin?
Jmenuje se Larissa.
Tohle je z dubna 1994,
kdy všichni v ulici mluvili o mistrovství světa
a ona slavila první rok života.
Když se narodila,
30. března rok před tím,
nikdo netušil, že Larissa,
která tady tančí před reproduktory,
se stane Anittou, největší popovou hvězdou v dějinách Brazílie.
Anitto, miluju tě!
Kdo to mohl tušit?
Koneckonců, v té době byla Larissa jen holčička z Honória Gurgela.
Z místa zcela odlišného
od Ria bossa-novy a „Dívky z Ipanemy“…
které svět pozná právě díky ní.
Představila brazilský funk a favelu na světových událostech.
Když se budete dívat pozorněji…
uvidíte, že tahle holčička z Honória…
byla už tehdy jiná.
Byla to dětská oslava plná lidí,
ale ona byla sama.
Jako by tančila, ale zároveň viděla všechno zvenčí.
Rozdvojená.
Nevěděla, že Brazílie to mistrovství vyhraje
ani že se nakonec opravdu rozdvojí.
A že nakonec té ohromné Anittě
v určitém okamžiku bude chybět být v koutech večírků.
V koutech večírků i v koutech sebe samé.
Protože jediné, co zbylo z té oslavy s motivem Červené karkulky,
je síla reproduktorů.
Anitto!
Anitta je jednička…
Zapsala se do dějin nejvýznamnějších světových hudební festivalů…
Když jsem začínala, v rádiu nepouštěli funk.
Moje písně musely znít popově.
- Anitta vyhrála další cenu. - Je na intenzivním turné.
Má za sebou spoustu koncertů v různých městech.
Z předměstí Ria do světa…
Ta holka z Ria!
- Anitta! - Anitta!
Když mi Larissa zavolala, abych byl součástí tohoto filmu,
připadal jsem si ztracený.
Moc jsem nechápal, co se děje.
- Vždyť je z ní teď Anitta. - Anitta! Anitta! Anitta!
Mohla na natáčení oslovit kohokoliv.
Proč já?
Ale když mi to vysvětlila, asi jsem to pochopil.
Budeš se mnou celé natáčení.
S Anittou v práci i s Larissou v soukromí.
Anittu…
může natáčet kdokoliv.
Vlastně už ji asi každý natáčel.
Ale Larissu…
Larissu ne.
Potřebuju někoho s velkým taktem.
Larissa je dobře střežené tajemství, které skoro nikdo nezná.
Zjeví se jen tomu, komu věří,
kdo s ní byl od začátku.
Můžeme začít, kdykoliv budeš chtít.
Jakmile řekneš, můžeme začít.
Popravdě…
Myslím, že jsem tu, protože ten zmatek mezi Larissou a Anittou,
stvořením a tvůrcem,
neměla vyřešený ani ve své hlavě.
Cenu VMA získává…
Panebože!
Bylo oceněno dílo hvězdy z Honória Gurgela,
když dostala cenu VMA za nejlepší latinskoamerický videoklip
na udílení cen pořádaném americkou MTV.
Myslím, že vnímala, že můj pohled
a to, že pocházíme ze stejného místa by mohlo být přínosné.
Je to tu zase, Brazílie. Je to tu zase.
Dnes večer jsem tu vystoupila s rytmem,
který byl v mé zemi dlouhá léta považován za zločin.
Narodila jsem se a vyrostla jsem v brazilském ghettu.
Ve světě teď bude slyšet mnohem víc brazilského funku
a tohle je začátek.
Brazilský funk vyhrává VMA. Díky!
Anitta!
To, že tu jsem každý rok
a jako jediný zástupce své země, je pro mě čest.
Díky za vás všechny.
Anitto, podívej se nahoru…
Dávalo smysl, že chtěla, abych ji točil já.
Ale než jsme začali, zpanikařil jsem. To je jasné, ne?
Koneckonců, Larissa, první holka, co se mi líbila,
teď byla královnou světa.
A tohle možná neví,
ale také nevyřešenou láskou mého života.
Ta zpráva, co jsem poslala a smazala…
Ptala jsem se, jestli tam přespíš.
Jestli chceš přijít ke mně.
Napíšu něco takového a pak to změním na: „Děkuju!“
Bože, to je naposledy, co ti řeknu něco hezkého.
Ale ne, už zase ti otravuju život.
„Do hajzlu. Prostě to pošlu. Je mi to fuk.“
Je mi jedno, jestli tě dusím. Sakra.
Ahoj. Jsem na tebe naštvaná. Ale to nemůžu, ne? Netrap se.
Protože tě miluju.
LARISSA SKRYTÁ TVÁŘ ANITTY
VÝCHOD
- Bude nás natáčet? - Ano.
Drž to tady. Takhle to zaostříš.
Víš, že se známe od 12 let?
Nekecej.
- Jo. - Jo.
Když jsme byli malí, bylo mi tak 11
a jemu bylo 13,
byli jsme na jednom rockovém koncertě.
A on byl hrozně sexy,
jako super, super, super…
nejvíc sexy kluk v sousedství. Fakt šíleně.
A já ne.
A on… Počkej, bolí mě nohy.
Políbil mě.
A já si říkala… Nemohla jsem uvěřit, že ho líbám,
protože byl fakt sexy, strašně moc.
A já byla hrozně ošklivá!
Hrozně ošklivá!
Panebože.
Já byla ošklivá a on tak sexy. Říkala jsem si: „Panebože!
Líbám nejvíc sexy kluka, jakýho kdy budu líbat.“
Byla jsem štěstím bez sebe!
A vedle nás se líbala moje kamarádka s jeho kamarádem!
A já…
Pak z ničeho nic
uprostřed toho polibku
přišel můj bratr…
Renan!
Renan přišel a udělal…
„Přestaň líbat mou sestru!“
A já:
„Drž hubu!
Víš, kdy se zas budu líbat s tak sexy klukem? Nikdy!
Nikdy! Je to nejvíc sexy kluk, jakýho můžu líbat!
Sklapni, sakra! Vypadni!“
Brácha byl strašně naštvanej. Odešel.
Vrátila jsem se k němu. „Pojď, pokračujeme!“
REBECA LEÓN MANAŽERKA
Začala jsem s ní pracovat, když začala zpívat španělsky.
Zastupovala jsem tehdy J Balvina
a pomáhali jsme jí s písní „Downtown“.
Anitta je všude stejná.
Má svou energii. Přináší radost ze života.
Dostane, cokoliv chce.
Bez pochyby.
Nebojí se, že jí někdo ublíží.
Ví, že přežije všechno.
Anitta je superhrdinka.
Larissa je lidská bytost.
Je velmi zranitelná.
Tady, ze zadní části jeviště, jsem ji natáčel poprvé.
Bylo to úplně jiné, než jsem byl zvyklý.
Vždycky jsem měl k Larisse blízko.
Pojď dál.
Omlouvám se.
Ještě jsem se nepředstavil.
Jmenuju se Pedro a jsem taky z Honória.
Postupně jsem začal chápat,
kdy Larissa odchází a na scénu přichází Anitta.
Takhle.
Jsem zpátky.
Ať chceš, nebo ne.
Když mě přizvala k tomuhle filmu,
myslím, že chtěla svědka toho, kým byla před Anittou.
Souhlasil jsem, protože mi došlo, že chce mluvit o tom šíleném rozdvojení.
Tím, že jsem ji znal tehdy,
jsem byl jeden z mála lidí, co to mohli vysvětlit.
Láska, kterou k ní cítím, nemá s tímhle filmem nic společného.
Ale napadlo mě,
že možná tentokrát najdu odvahu
říct jí o všem, co celé ty roky zpovzdálí cítím.
Natáčení filmu lidi sbližuje, víte?
Jsem ráda, že jsi zpátky.
Taky jsem rád.
Je mezi námi ještě něco?
Bude ji tenhle naprosto průměrný kluk zajímat,
když se vídá se super slavnými lidmi?
Dokážu ji natočit profesionálně, aniž by se to zamotalo?
Je ti líp, když jsme spolu?
Asi jo. Proč?
Jen tak.
Nebo hůř…
Super.
Je pořád sama sebou?
Dokážu já být sám sebou?
Nic z toho jsem jí neřekl,
ale v tomhle hotelovém pokoji jsem na to myslel.
Mám?
Vzpomínám, že měla ráda moje jméno, protože se tak jmenoval její dědeček.
Byl taky muzikant.
To on jí představil svět hudby.
Pedro! Pedro! Kde je Pedro? Pedro! Pedro! Pedro!
Jako bych byl dlouho pryč.
Byl jsi dlouho pryč!
Pro mě to nikdy nezmizelo.
Já, Anitta, Larissa a moje kamera.
Kamera, která přišla zachytit osobu,
ale ocitla se před dvěma.
Dvěma úžasnými ženami,
které mi nepochopitelně otevřely dveře
a teď i vám.
S nikým nechodíš?
Ne. Myslíš, že s někým chodím?
- Ano. - Proč?
Prostě myslím.
Myslím, že jo, ale nechceš to říct…
ve jménu umění.
Máš ji na Instagramu.
Vážně? Koho?
- Tu, co tam máš. - Koho?
Tu na Instagramu.
Tu fotku?
Rozešli jsme se tak…
před čtyřmi měsíci.
Takže jsi nezadaný?
- Nezadaný. Bohužel. - Vážně?
Vážně.
Proč bych o tom lhal?
Nevím.
Teda vlastně vím.
Víš, co mě štve? Když vyprávíš příběhy
z našeho dětství, pořád říkáš, žes byla ošklivá.
Byla jsem odporná!
Ale jdi, Larisso.
Byla jsem fakt hnusná. Spolužáci…
To ti říkali kamarádi?
Když jsem v té době vešla do třídy,
předstírali, že umírají kvůli mému velkému nosu.
- Přísahám. - Cože?
Předstírali, že se dusí.
Co to bylo za třídu?
Tehdy měl táta v podnikání velké problémy.
Takže jsme museli…
chodit do státní školy.
Ráda jsem se učila. Byla jsem šprt.
Do státní školy jsem se bála. Říkala jsem si: „Sakra, sakra.“
A pak vyhlásili soutěž krásy. Nevěřím na náhody.
Myslím, že se to stalo, abych o tom mohla vyprávět.
Byla to soutěž „Dívka jara“.
A hlavní cenou bylo stipendium.
Tak jsem se přihlásila.
Jak vím, že jsem ošklivá? Protože jsem byla ošklivá.
Když jsem se přihlásila, smála se mi celá škola.
Ta soutěž měla téma
a tím byla recyklace.
Doma jsem řekla mámě: „Přihlásila jsem se na soutěž krásy
a musím vyhrát, protože hlavní cena je stipendium.“
Tak jsme s mámou začaly vyrábět oblečení z kelímků.
Když jsme tam dorazily, všechny holky byly vyfintěné.
Podívej se na ni!
Hotový Paco Rabanne.
A koukni na mě!
Takže máma řekla: „Larisso, pojď, vypadneme odsud.“
Já na to: „Mami, jak to myslíš?“
„Ne, ne.
Copak nevidíš, že ty lidi si najali bůhvíkoho
a my ty tvoje šaty vyrobily samy?"
Řekla jsem jí: „Mami, to je jedno. Nemají to, co já.“
- Zeptala se: „Co máš?“ - A já řekla: „Charisma“.
Vešla jsem na pódium takhle.
Takhle.
Takhle. Takhle!
- Mám fotky. - Dovedu si to představit.
- Ne. - Všechno.
Mám fotky.
Když bylo už tak sedm večer, máma začala…
Odcházela.
Už byla u dveří.
A ta dáma oznámila: „A vítězkou se stává
Larissa de Macedo Machado!“
Podívala jsem se na tetu a řekla: „Neříkala jsem, že vyhraju?“
Šla jsem na pódium,
vzala si šerpu, květiny a stipendium.
Mohla jsem studovat zadarmo.
ŠKOLKA HRDÉ KÁČÁTKO RIO, 14. PROSINCE 1998.
Larissa měla už jako batole velmi silnou osobnost.
Má ji dodnes.
Už když byla malá, všechno muselo být, jak chtěla,
nešlo to jinak.
Vždycky byla taková.
Pořád vymýšlela různé hry: „Buďme zpěvačky,
zahrajme si tohle, zahrajme si divadlo.“
Byla šéfka, všechno řídila, už odmalička.
Tady!
Dej mi to!
Vždycky jsme si byly blízké.
Když byla oslava narozenin, byli tam všichni.
Vždycky říká:
„Vždycky jsme byli šťastní, ne? S penězi i bez nich.“
Je to pravda.
Pro ty, co přišli odtamtud, co my, je rodina všechno.
Je to základ.
Té své jsem si vždy vážil.
Ale nikdo nedělá to, co Larissa.
Ahoj tati, dobré ráno. Jak se máš?
Tati, zdálo se mi, že brečíš v posteli s bolestí zad.
Jsi v pořádku?
Anitto, moc děkuju.
Začnu nahrávat. Můžeme anglicky?
- Klidně - Dobře.
Takže, Anitto, od samého začátku jsi chtěla globální kariéru
a taky jsi to dokázala.
Je něco z počátku kariéry, co ti chybí?
Jediné, co mi opravdu chybí, je být neustále s rodinou.
- Mami! - Tati!
Rodina mi moc chybí, když se mnou nejsou.
Jsem na nich citově závislá.
Když zemřela babička,
LARISSINA BABIČKA
začala… Asi po roce
se mnou začala komunikovat ve snech.
Byla moje nejlepší kamarádka.
V mém náboženství věříme, že lidé neumírají.
Mluví se mnou, říká mi o věcech, které se stanou,
vypráví mi o budoucnosti.
Je to moje kamarádka a pořád s ní mluvím.
Vím, že nejsou mrtví.
Pořád brečíš?
Panebože.
Můj bratr ví, jak přemýšlím a co chci.
Je to vtipný. Miluju ho a obdivuju.
Život bez něj si neumím představit.
Je to největší láska mého života.
Pracuje se mnou.
Zítra půjdu s tebou.
Neviděla jsem to v něm, ani on ve mně.
Ale teď cítím, jak moc mě miluje, opravdu to tak je.
Je pro mě vším.
Tati, moc tě miluju.
Jsem s tebou moc ráda. Miluju to. Jsem moc šťastná.
Když jsem s tebou, život je lepší.
Plný duhy.
Jsi úžasný. Miluju tě.
Já tebe taky.
Jsem s tebou moc šťastný. Opravdu moc.
Taky tě moc miluju.
Jsem šťastný, že jsi šťastná.
Larissa má blízký vztah i se svými tetami.
Viděl jsem to v Honóriu
a vidím to třeba na Instagramu, když cestuje a bere všechny s sebou.
- Portugalsky. - Portugalsky?
Chci, aby moje rodina a přátelé přišli na pódium s brazilskou vlajkou.
- Super. - Moji přátelé a všichni budou tančit…
Nebo když pozve celou rodinu na pódium.
Je tu se mnou moje rodina.
Tohle je jeden z nejlepších dnů v mém životě. Díky, Portugalsko!
Dodnes přemýšlím, kolik příběhů musí Larissa ještě vyprávět.
Cože?
Když byla malá, byli v obchoďáku ty Disneyho postavičky, Minnie,
Mickey, Pluto.
- Disney. - Ale u všech byla fronta.
Jo.
A nemohli jsme do fronty k Minnie,
protože byla moc dlouhá.
Šli jsme do nejkratší fronty, ta byla u Pluta…
Stála tam a dívala se, ale neřekla:
„Tam já nechci.“ Přemýšlela a koukala na nás.
Řekli jsme: „U Minnie je dlouhá fronta.“ A ona koukala.
Najednou byla Larissa pryč.
Bylo tam tolik lidí a my nevěděli, kde Larissa je.
Začala jsem brečet. Říkala jsem: „Někdo ji unese.“
Byla malinká. A já jsem ze všeho hned špatná.
Byla pryč. Víš, kde byla?
Ve frontě.
Vykolejilo nás, že neudělala scénu
ani neřekla: „Tam já nechci.“
Ne, prostě odešla. Říkala si: „Tady to bude bezva.“
Tak prostě šla.
Tety ji vychovávaly spolu s její matkou,
protože všechny tři pracovaly spolu.
Miriam, Márcia a Marília.
Miriam a Mauro se rozešli, když Larisse nebyly ani dva
a Renanovi byly čtyři, takže jí tety byly blízké.
S Larissou se to má tak.
Protože je její bratr starší, když se jejich rodiče rozešli,
zdálo se, že tím trpí víc než ona, a cítila se trochu opuštěná.
Znáte lidi, co zdánlivě nepotřebují pozornost,
ale ve skutečnosti ji potřebují nejvíc?
A když ji nedostanou, jsou houževnatější.
To bude její případ.
Larissa je křehká
a citlivá,
zatímco Anitta je drsná.
Někdy až hrozivě.
Ale obě jsou v hloubi duše romantičky,
i když Larissa to dává víc najevo,
zatímco Anitta se zdá být přesným opakem.
A kdo říká, že nemůžete být všechno najednou?
Pro někoho, kdo se celé dětství cítil neviditelný,
jak vždycky říká,
nevím…
Asi je snazší vybrat si jen jednu verzi sebe sama
a později zjistit, že obě strany můžou…
Jak to jen říct?
Koexistovat.
Celé mé dětství jsem doma byla neviditelná.
Máma nepřijímala, kým jsem.
Měla jsem podle ní být míň.
Míň?
Míň vyčnívat, míň mluvit,
být míň výrazná, míň extravagantní, míň…
Vždycky říkala, že bych měla být jako můj bratr.
A můj bratr byl vždycky ten klidnější,
víc jako ona.
A já byla víc…
Nechtěla jsem nebýt…
Chtěla jsem být…
Nebýt mé kariéry,
kdyby nebylo toho, co jsem jako Anitta vybudovala,
všeho, co mám…
všech úspěchů…
které v mé zemi nemají obdoby…
toho celého…
Jako bych bez toho neměla hodnotu.
Proč by bez toho o mě někdo jen zavadil pohledem?
Protože kdybych to všechno nedokázala a nestala se Anittou…
nebylo by… Byla bych bezvýznamná, víš?
Protože to tak bylo celé mé dětství.
Mami, jak se máš?
Pamatuješ na Pedra?
Můj kamarád z dětství z Honória. Blonďák, modré oči, líbala jsem se s ním.
Natáčí se mnou.
Mám tě moc ráda. To video bylo úžasné.
Bylo to super.
Vracím se do Miami. Miluju tě. Chybíš mi.
Charlie, pojď!
Charlie! Charlie!
Myslíš, že ptáci můžou letět tak daleko a vysoko, jak chtějí?
Je nějaké omezení, jak vysoko můžou letět?
Ano, je.
Jaké?
Anitta vytvořila nový rekord
s hitem „Envolver“, který se stal světovou jedničkou na Spotify.
- Kde je máma? - Je dole.
- To je, co? - Mami!
Věříš tomu? Já taky ne. Pořád nemůžu.
Anitta!
- Řekl jsem… - Tati!
Panebože!
- Výborně. - Panebože!
- Jo.
- Přesně tak, zlato. - Tati…
Neskutečný.
- Přesně tak. - Neskutečný.
Je to neuvěřitelný.
Ne, hrálo to a pak…
Myslím, že pro každého umělce je největší odměnou
moct dělat přesně to, co chcete ve svém umění dělat,
a když to tak svět přijme.
NAHRÁVANÍ „ENVOLVER“ VE STUDIU
Paráda!
- Nádhera! - To jo.
- Páni. - Je to skvělý!
Někdo mi řekl, že pro Brazilce je nemožné mít mezinárodní kariéru.
Všichni se snažili,
ale naposledy se nám to povedlo v minulém století s bossa-novou.
V tomhle století jsme nic takového neměli.
Už mám největší hity v mé zemi,
tak jsem se začala ptát: „Dobře, co dál?“
Zavolala jsem bratrovi…
„Chci do světa. Chci vydat píseň ve španělštině.“
A on řekl…
„Proč?
Právě teď, když jsme zvládli prolomit předsudky v naší zemi,
chceš začít úplně od začátku?
Musela bys začít od nuly,
dělat ten opruz, cos dělala před šesti lety.
Na to už ani nemáš energii.“ A já řekla:
„Chci to udělat.“
- Ty díry tam zůstanou? - Ne, ne.
Je to čtverec, takže to nemůžeme takhle otočit.
Ne, pojď sem. Ukážu ti, jak to funguje.
Vždycky s sebou ponesu svou kulturu
a budu ji ctít, protože odtamtud pocházím.
Bojuje za něco, na čem jí hodně záleží,
je taková.
Paráda!
První Brazilec na prvním místě hitparád,
první Brazilec na hlavní scéně Coachelly.
Ten pocit je… Jo, jedeme dál.
Všechno je na správném místě, v dobrém slova smyslu.
- Ahoj! - Žijeme!
Miluju…
Miluju tady tu díru na copánky.
Moje vlasy potřebujou svobodu.
- Ať nezakopneš. - Musím je nechat.
Dělej, co chceš. Můžeme tu vegetit…
Pak si tady vzadu dáme drink, když budeš chtít.
Můžeš tu kouřit, dělej tu, co chceš.
- To je můj svět. - Favela. Dělej, co chceš.
- Jako doma. Pohoda. - Trochu nepořádek…
Repráky.
Někteří umělci si změní jméno
a vytvoří nějakou uměleckou personu.
Ale obvykle se stane, že jedna z těch osobností
přestane existovat.
U ní ne.
Takhle se dostanu na pódium.
Na motorce.
Ve favelách někteří bydlí vysoko v horách, že?
- Jasně. - Ale nechce se ti jezdit úplně nahoru.
Existujou moto taxíky.
Zaplatíš dolar nebo dva a odveze tě domů
a vrátí se zpátky.
- Takže jedeš moto taxíkem do… - Jezdila jsem tak do práce.
Chci karneval, ale nechci ten očividný karneval.
- Ten tradiční. - V Riu je…
Jo, je to další tradiční karneval.
Vidět zblízka, jak Larissa a Anitta existují spolu…
Byli jsme v Kalifornii a zároveň v Honóriu.
Obě dvě na nejvýznamnějším hudebním festivalu světa.
- Jsi na Coachelle poprvé, že? - Jo, jsem úplně…
Posraná až za ušima.
- Posraná až za ušima? - Strachy.
V tuto chvíli
jsem vystrašený já.
Bojím se dát se ženě, která si možná víc zvykla na život ve velkém
než na život v malém.
Když jste žena v showbyznysu…
Pomoz mi s tím.
Pokud nemáte muže z branže,
je to pro vás trochu těžší.
Je to skutečný byznys.
S kým tvoříte pár? Kde se spolu ukážete?
Máš moje brusle?
Nebude ti v tomhle zima?
A bylo mi jasné, že i když tohle pro sebe chci,
nejsem na to stavěná.
Tady, na.
Aby ti nebyla zima.
Vidíš, jak ráda pečuju o lidi, které miluju?
Takže jsem pochopila, že tak to bude,
až někoho potkám.
Budu s někým, kdo je pro mě dobrý.
Ať už to bude číšník,
obsluha parkoviště
portýr…
Na tom nezáleží.
Musíme jít až ke dveřím.
Pojď…
- Máme useknutý hlavy. - Vidíš? Já nevidím.
- Jo, teď už jo. - Kde? Už vidíš?
Ano.
Je to na hlavu.
Když muž chodí s krásnou holkou z venkova,
je bohatý a slavný, každý si řekne:
„To je tak sladký.
Páni, chodí s tou milou holkou z venkova.“
Ale když si žena začne s normálním chlapem s normální prací:
„Měla bys být s někým na tvé úrovni. Není na tvé úrovni.“
Jako by muž určoval tvou hodnotu, ne ty.
Ty nejdeš?
Nejdeš spát?
Ano. Dám si sprchu a pak půjdu.
Umyju tě.
- Cože? - Umyju tě.
Abys nesmrděl…
Ukaž. Pojď sem.
Musíš ze sebe smýt ten cigaretový zápach.
Tak jo.
Počkej, já se o to postarám. No tak.
No tak!
Ukaž.
Jsi celý potetovaný.
Ale pořádně osprchovat se neumíš.
- Můžu tě taky umýt? - Ne. Já to umím.
Dobře.
Já se osprchovat umím.
To ty to neumíš.
Anitto!
Hele, je tu Anitta!
Ťuk, ťuk.
To nejde!
- Anitto. - S tebou nemůžu být Anitta, blbečku!
Dneska se budu muset opít.
- Začneme pít hned! - Začnu. No tak, dej mi.
- Zábava pro dospělé? - Jasně!
Hele, je tu nějaký Don Julio Rosado.
Super!
Je tu…
Pamatuješ, když jsme byli jen spolu?
Pamatuju.
Mluvili jsme jistým způsobem, že?
Jasně.
Všiml sis, jak jsem se změnila, když dorazili ostatní?
Když přijdou oni
a nechci ukazovat své pravé já…
změní se mi osobnost.
Někdy si říkám: „Sakra…
Proč jsem najednou taková?“
A já vím proč…
ale neumím to ovládat.
Proč myslíš, že to tak je?
Protože se bojím, že mě ty lidi budou soudit.
- Mám hlad. - Jak je, Anitto?
Ahoj Pedro.
Ahoj!
- Pojď sem, řeknu ti tajemství. - Povídej. Natáčím to.
Pedro, vypadáš tak sexy s tou kamerou v ruce.
To říká Anitta nebo Larissa?
- No? Odpověz. - To je hrůza!
Chceš odpovědět později?
Anitta. Já bych to nikdy neřekla.
- Ale myslím si to. - O tom chci slyšet později.
- Co? - Pověz mi o tom později.
Ano. Ahoj, všichni!
Jsme moc rádi, že jsme tady. Připraveni?
- To byl uragán, co? - Ano. Dneska jsi válela.
O to víc jsem nesvá, když dělám něco jako Anitta,
čím silnější Anitta je, víš?
- Dnes to myslí vážně. - Je rychlejší, silnější, víc…
Vymyká se kontrole.
Až se vrátíme domů, obejmeš mě?
- Jistě. - Když začnu vyšilovat?
Jasně.
- Objímáš mě i bez krize. - Jo.
Když jsem začal Larissu natáčet,
moje největší výzva bylo skrýt, co k ní cítím.
Předstírat, že jen natáčím holku z naší ulice,
co se stala popovou hvězdou.
- Víš, čí je ta kabelka? - Která?
Jaká kabelka?
Tahle? Ne, nevím, čí je.
Byla Carmen Mirandy.
Páni.
„VEČERNÍ KABELKA“
Rychle jsem si uvědomil, že naše intimita se nezměnila.
Rozdíl byl v tom, že najednou jsem se cítil jako v milostném příběhu.
Hotovo. Víš, co teď udělám?
Hádej.
- Nemůžu tomu uvěřit. Panebože. - Zhasni.
Je to sen?
Nic nedělej. Zavřu to. Koukni, jaká je tu tma.
Panebože.
Tuší lidi, že jsem tak nejistá?
Myslíš, že to teď zjistí?
Asi jo.
Taky myslím.
Nikoho ani nenapadne, že jdu na pódium s tím, že je to na nic,
že já jsem na nic, že na mě nikdo není zvědavej,
že je to všechno na nic, že se to nikomu nebude líbit,
že na koncert nikdo nepřijde.
To asi ne.
Když mi Larissa před spaním řekla,
že je nejistá, než jde na pódium,
připadal jsem si zmatený.
Jak je, Rio de Janeiro?
Protože druhý den
aktivovala režim neohrožené šéfky.
Když vystupuje, má na mikrofonu dva kanály.
Jeden na zpěv a jeden na komunikaci s týmem.
Tohle je paráda!
Sundejte mi křídla.
Všechno to řídí ona.
Teď udělám kruh.
Je třeba na pódiu, něco vidí a hned to hlásí týmu.
Tlačí tu starou dámu na zábradlí.
Odveďte ji do první řady.
Vidí všechno najednou
a registruje to…
Pozor, městská stráž!
Okradl tam toho pána
a šel tím směrem.
Viděla jsem to. Okradl ho a šel tudy.
Nespokojí se jen s tím být celebrita.
Má jasno, ať už jde o trio elétrico
nebo v případě potřeby i o volby.
To, že sama sebe přijímá takovou, jaká je, jí dává svobodu
a taky neuvěřitelnou moc,
nikdo s ní nemůže vyjebat.
Šest, sedm, osm, jedna.
Sedm, osm, osm, tlesk. Raz, dva, tři,
čtyři, pět, šest, sedm, osm. A jdeme.
Dva, tři, od sebe.
Pět, šest, sedm, osm. Raz, dva…
Vůbec se nepodívali. Na zkoušku nezůstali.
Tak si říkám,
když mám v týmu tolik lidí,
proč musím já,
umělkyně, Anitta,
na tohle myslet
a řešit ten problém a vůbec na ten problém přijít
pět minut před zkouškou.
Chci odpověď. Chci na to znát odpověď.
To, co zachytila kamera, byla umělkyně a producentka v jednom.
Protože všechno sleduje.
Pokaždý ty stejný kraviny.
Proč, když dělám svoje věci v Brazílii se svými lidmi,
se svým týmem, se svou organizací, nic takového se neděje?
Je se mnou snadná spolupráce.
Nemám požadavky. Nevymýšlím si kraviny.
Je to pohoda.
„Co chceš, Anitto?“ „Cokoli máte.“
„Jak to chceš?“ „Jakkoli to vyhovuje všem.“
Vždycky pohoda.
Je to sakra jednoduchý.
Mám otázku.
Cítí Larissa, když použiješ Anittinu energii?
Jako…
zpětný ráz zbraně?
Jo, totiž…
Cítím to, až když se vrátím domů.
Vrátím se domů a je to jako…
Jako bych mučila sama sebe, víš?
SEVILLA, ŠPANĚLSKO
Jak je, Pedro?
Vzbudila jsem tě tím zvukem, jak mi tu něco spadlo?
Jdeme na to. Další příběh Larissy.
Bylo nebylo, Larissa šla na předávání cen Grammy.
Larissa si před odchodem začala dělat make-up.
Někdo ti volá.
Nebudu brečet
Nevím, jestli se smát, nebo brečet.
Brzy to ze sebe všechno smyju a řeknu: „Už tam nepůjdu. Už nikdy.“
Znervózňuješ mě, jak se na mě díváš.
Nějak to zvládnu a půjdeme.
A budu nádherná.
Všichni řeknou: „Vypadáš úžasně.“
A já: „Ano, já vím. Díky.“
A to bude shrnutí dnešního večera.
Lidé umírají hlady
a já tu řeším takové hlouposti.
Mám zajímavý život.
Pořád se děje spousta věcí.
Takže nakonec
chceš o tom všem mluvit.
Chápeš? Abys to všechno ukázal.
Takže to pak vypadá, že život Larissy není zajímavý.
Protože tam není ta lavina událostí,
ta spousta dějových zvratů, problémů, které je třeba vyřešit, atd.
Takže ustupuje do pozadí. Zapomeneš o ní mluvit.
A to se stává i mně.
Zapomínám na ni, protože její život je méně zajíma…
Ne méně zajímavý, ale méně zahlcený informacemi.
Už jsem ztratila nabíječku.
V těchhle chvílích si přeju nebýt Anitta.
Proč? Protože chci jít prostě ven
a nemuset řešit kam.
Chci jít, kam se mi zrovna zachce.
Protože když půjdu sem, řeknou, že to tam pro mě není dobré,
že bych tam neměla chodit.
Anebo že bych neměla jít pěšky.
Chci chodit do ulic.
Máš bluetooth? Máš bluetooth, příteli?
- Kdo je to? - Carmen Miranda.
- Ty nevíš, kdo to je? - Ne.
Pojďme vzdělat našeho přítele,
který neví, kdo je Carmen Miranda.
Carmen Miranda byla první Brazilka,
která se proslavila mimo Brazílii.
Víš, kdo kromě ní je jediný Brazilec, který dosáhl podobných úspěchů?
Hádej kdo.
Tak co říkáš na dnešek?
No…
užili jsme si to.
Lidi se vždycky bojí něco mi říct…
- Co jako? - …a něco ode mě chtít.
Říkají si: „To je Anitta, ta holka, co tancuje a twerkuje.“
A když přijde na sex, jsou jako…
„Panebože, já nemůžu…
Musím splnit očekávání, protože je tak slavná.“
A pak se jim ani nepostaví.
Na začátku mi z toho bylo hrozně,
bylo mi z toho hrozně smutno.
Protože se mnou nikdo nedokázal takhle být.
A já si říkala, proč se mi tohle pořád děje.
Chovala jsem se jako oběť. A teď říkám: „Aha.
Jestli na to nemáš, tak k tomu nemělo dojít.“
To stačí.
Vypnu to.
Dobře. Jakou písničku máš nejradši?
- Hele. - Bude se ti líbit? Myslím, že jo.
Jsem si tím skoro jistý.
Tohle je píseň, kterou bys poslouchal
po zbytek života, kdyby sis musel vybrat?
Jo. Řekneš mi svou?
- Mou? - Jo.
Řeknu ti to.
Tohle je moje oblíbená píseň.
Tahle.
Počkej.
Když jsem byla v pubertě,
viděla jsem film.
Nepamatuju si název,
ale ta holka zpívala tuhle písničku, a bylo to super,
trochu romantika, takové vyznání lásky.
Vždycky jsem byla romantička,
mé druhé já, které nikdo nezná,
tohle jsem já,
je to ta naivní do očí bijící romantika.
Proto je to moje oblíbená píseň.
Na celém světě.
Jsi ospalá?
Jsem opilá.
Tady v tom mém…
Bylo nebylo.
V té pohádce, kterou jsem si vymyslela.
Jedna z věcí, které na Larisse obdivuju nejvíc,
je její spontánnost.
Všechno na ní je skutečné.
A umí se smát i plakat v rozmezí deseti vteřin.
Jako svádění a pyžamo.
Je jevištěm i ramenem, o které se můžete opřít.
Je hluboká i laškovná,
královna světa. Nikoho, koho znám,
nezajímají druzí tak jako ji.
Někdy si říkám, jak se tak protichůdné věci vejdou do jednoho člověka.
Ten den jsem se jí zeptal, proč začala zčistajasna brečet.
Hrozně jsme se smáli.
Zarazila se, s vážnou tváří se na mě podívala a řekla:
„Já nevím.“
Dám ti to blíž, ať to líp slyšíš.
Sedni si sem.
- Dobrý den. - Pojďte dál.
Co?
Poslouchejte tuhle písničku,
dokud vám neupadnou uši!
Mějte se.
Co je?
Přijde, udělá, odejde. Sakra.
Viděl jsem.
Pyžamo.
Mám z létání strach.
Tohle pro mě byla nejtěžší část natáčení.
Ale v porovnání s tím, čím si prochází ona, to nic není.
- Haló? - Paní doktorko. Jak se máte?
- Slyšíte mě? Jak se máte? - Povídejte.
Takže má za sebou PET sken.
Vyšetření PET nám dává největší pravděpodobnost.
A s největší pravděpodobností je to nádor plic.
- Rakovina? - Naštěstí…
Ano, zřejmě je to rakovina. Ale je lokální.
PET sken prohlédne celé tělo a nikde jinde jsme rakovinu nenašli.
To znamená, že pokud bude operace dobře provedená, váš otec se uzdraví.
Přijmout tak těžké zprávy
a muset pokračovat s milionem závazků,
protože zrušit je prostě nepřipadá v úvahu.
Přivítejme světovou hvězdu, Anittu.
Pomůžete mi s odpočtem?
Jdeme na to.
- Pět, čtyři, tři, dva, jedna… - Čtyři, tři, dva, jedna…
Představte si, že si vezmete jiné jméno
a žijete svůj život dvěma odlišnými a protichůdnými způsoby.
Jsem sexy!
Vždycky jsem mámě říkala, že budu zpěvačka,
že budu slavná, bla bla bla.
Ale když jsem začala zpívat, říkala jsem si:
„Ne, nechci jen to. Chci změnit svět.
Chci změnit svou zemi.“
A to, že tu můžu být, znamená, že k tomu spěju. Já…
Daří se mi to,
jsem fakt šťastná.
Jsem… Vypadám fakt sexy!
Mami, podívej!
Fakt takhle vypadám?
Jistě.
Larissa vždy dávala najevo, že potřebuje být viděna.
Ale vidět ji tam s mámou, když je viděna hned dvakrát…
znamená to pro ni mnohem víc než pro svět.
Díky.
Ahoj. Děkuju.
Díky moc. Díky!
Tati, kdy je zítra ráno nejlepší čas, aby ti sestra odebrala krev?
Aby měli výsledky, až přijedu,
a můžeme to zvládnout společně.
I když Anitta vypadá nezlomně…
Larissa není.
Ne vždy to má logiku.
Přivítejte Anittu!
HAAG, NIZOZEMSKO
V pohodě.
Portugalsky už jsem mluvila, tak jedeme dál!
Sakra!
Jestli se to znovu neporouchá, jedeme dál.
Jestli to zas vypadne, zpívejte za mě.
V angličtině děláme, že je všechno fajn.
Jsem tak šťastná!
Panebože!
Skoro u každé písničky to padalo.
Každých pět minut se ty přístroje…
Přines mi pití. S tímhle blázincem končím.
Nikdo si toho nevšimne, jen ti, co k ní mají blízko.
Ahoj, tady Anitta.
Chci všem poděkovat…
Protože to není jen o tom, že tančí, zpívá
a podává na jevišti niterný výkon.
To samo o sobě není neúnosné.
Řídí celý ten kolos a zajišťuje, aby všechno mělo hladký průběh.
To musí být vyčerpávající.
Nesnáším turné kvůli tomu všemu okolo,
cestování z místa na místo.
Ničí to moje srdce, mysl, všechno.
- Každý den, 13, 14, 15, 16, 17… - To je na hlavu.
Každý z těch dní vystupuju v jiné zemi.
PAŘÍŽ, FRANCIE
Tak pojď. Dovnitř, nebo ven. Tak. Zavři dveře.
Bože, zavři dveře.
Ta voda je tak horká…
- Máš ten… - Jo.
Díky.
Tři koncerty za sebou.
Různé země. Umírám. Chce se mi brečet.
Chce se mi…
Chci umřít.
Víš, kdo je Carmen Miranda?
PORTO, PORTUGALSKO
Je to šílený.
Člověk se musí vzdát vlastního života.
Samozřejmě za to pak zaplatí.
Myslím, že to došlo k bodu, kdy pochopila, že Larissa musí poslouchat sama sebe.
Že když bude pokračovat tímhle tempem, odnese to její zdraví.
Zmínila se mi o tom,
protože četla knihu o Carmen Mirandě,
která taky pracovala nonstop.
A nakonec jí tělo vypovědělo službu.
O MĚSÍC POZDĚJI
Je to složitý. Fakt těžký.
Jedna věc se uzdraví a pak další…
Hned potom. Jako by moje tělo nesneslo být v klidu.
Už to nevydržím.
Pokaždé, když potkám někoho,
kdo zná Anittu,
ale není mi blízký,
stanu se jí.
Přepne se to ve mně.
Nechci se pořád měnit na ni.
Dřív jsem uměla ovládat, kdy to přepnu.
Ale teď, když mě všichni znají, už to ovládat neumím.
Už to nemůžu vydržet.
Nesnesu, že se nemůžu ovládat, kdy se stanu tou osobou.
To je daň. Nemůžeš to vzdát.
Je to daň, kterou platíš za to, kým jsi do dneška byla.
- Za postavu, cos vytvořila. - Chci všechno pohřbít.
Nemůžu tomu dávat tolik jako dřív.
Já prostě… Už to nevydržím.
Prostě už nemůžu.
Možná proto se rozhodla
znovu se spojit sama se sebou.
Ale nerada si to dělá snadné.
Rozhodla se to udělat na nejvyšším vrcholu světa.
O MĚSÍC POZDĚJI
KÁTHMÁNDÚ, NEPÁL
LUKLA, VÝCHOZÍ BOD NA MOUNT EVEREST
Být mezinárodní umělec
není jen o tom, být slavný, všude kam jdeš,
protože svět je obrovský.
Svět je obrovský.
Vždycky se najde místo, kde tě lidi neznají.
Je jedno, kdo jsi.
V horách si jsou všichni rovni.
Nikdo nemá privilegia. Vylezl jsem na Everest,
ale nejsem kvůli tomu větší.
Ale občas se chce někdo vyfotit nebo tak.
Kolikrát jsi to zkoušel?
Jednou a zvládl jsem to.
Dobře, takže brnkačka. Jdeme.
Říká se, že když tam přijdete,
nechcete nic jiného,
než dosáhnout vrcholu, protože vidíte ostatní.
„Dokázali to oni, půjdu taky. Můžu být lepší.
Už jsem došla sem. Dojdu i tam.“
Představ si, že jsi tam nahoře.
To by bylo něco.
Když vyšplháte nahoru,
nemůžete tam zůstat
víc než osm minut nebo tak něco.
Jinak tam umřete.
Navždy zůstanete mladý, zmrzlý.
Lidi vás tam uvidí a budou o vás mluvit.
Stálo to za to?
Když dosáhnete výšky 7 km,
přestane vám fungovat hlava, kvůli kyslíku,
a nedokážete jasně myslet.
To je vlastně úspěch, když na to přestanete myslet.
Ještě hodinu chůze.
Možná míň.
Co když budeme litovat?
No…
- Co když zítra… - Jo?
…bude jeden z nás chtít skončit?
Doufám, že… Doufám, že… To se nestane.
Chápu, ale co když? Jen se ptám.
Ten den jsem se cítila úplně stejně jako ve své kariéře.
Chtěla jsem si odpočinout. Bylo mi hrozně zle, byla jsem unavená.
Ale lidi kolem mě měli jasný obraz Anitty jako někoho,
kdo se nikdy nevzdává.
Někoho, kdo se vydá do poslední kapky,
aby byla nejlepší, dosáhla vrcholu, získala víc a víc.
Takže mi nevěřili.
Měli bychom se vrátit.
Mám strach.
Aspoň to nechceš vzdát, to říká hodně.
- Chci to vzdát! - Ne.
- Jo, chci… Lidi! - Co je?
Proč říkáte…
Vypadá jako někdo, kdo to chce vzdát?
- Jen říkám. - Ale…
- Nikdy nic nevzdává. - V podstatě.
Lidi, poslouchejte.
Mé staré já
nikdy nic nevzdalo.
Mé nové já…
Klidně si zavolám vrtulník a řeknu:
„Jo, je mi zle. Nezvládla jsem to.
- „Páčko.“ - „Postarejte se o mě.“ Jo, klidně!
- Už tohle bylo skvělý. - „Jedu do lázní.“
Je to můj první výšlap.
Líbil se mi výhled.
Všechno bylo fajn. Líbilo se mi to.
Nemám absolutně potřebu jít někam dál.
Co je špatného na tom vzdát to? Co je špatného na tom změnit názor?
Chtěla jsem být svobodná.
Cítila jsem, že když půjdu dál,
budu tím jen naplňovat očekávání týmu,
natáčecího štábu, který jsem nechtěla zklamat.
Ale teď najednou byla vůle mlčet hlasitější
než vůle dosáhnout vrcholu.
Možná dojít jen do poloviny mi dalo to nejlepší z obojího?
Užívat si to místo, přírodu,
natočit pár záběrů a mlčet.
Dobře, nebudu mít natočené, jak jsem dosáhla vrcholu.
Ale vydržela bych následky toho,
že jsem se dostala na nejvyšší vrchol světa?
Je tu spousta vedlejších účinků. Ať se rozhodnu jakkoliv.
Začala jsem přehodnocovat svou kariéru, celý život.
Ráda cestuju sama, procházím se ulicemi,
bez bodyguardů,
seznamuju se s novými lidmi, které potkávám v barech,
ráda tancuju uprostřed parketu…
Možná když Anitta vyšplhá ještě výš,
Larissa ty chvíle už nikdy nezažije.
Takže co?
Co teď s tím?
Měl jsem z ní radost.
Myslím, že vzdát se je někdy přesně to, co potřebujeme, abychom mohli pokračovat…
byť novým směrem.
A směr, kterým teď jde, je spíš v duchu, že nepotřebuje být vždy na vrcholu.
Zpěvačka Anitta strávila pět dní na duchovním pobytu.
Vytvořila si takzvanou „gestační mapu“.
Izolovala se od každodenního shonu, aby hledala rovnováhu.
RIO DE JANEIRO, BRAZÍLIE
Jsem uzdravená! Je konec.
Je konec. Je po všem.
Teď už se jen zotavím, zahojím jizvy, obnovím.
Je konec. Musíš tam jít.
Holka!
Věř mi. Jestli nepůjdeš, dotáhnu tě tam.
- Panebože! - Mají chlazené.
- Mami! Ty jo! Mami! - Jsi šťastná, zlato? Díky bohu!
Moc často se mi nesvěřovala,
že by mi řekla, čím prochází nebo tak.
Nic mi neříkala. I když jsem se ptala.
Někdy řekla: „Mami, já to vzdávám. Už to nevydržím.“
- To je celý Renan. Vždycky byl takový. - To jsem já.
Zato ty.
Jsem člověk, co křičí a skáče.
- Jsem člověk, co… - Jako vždycky.
Jo, ale teď jsem taková a líbí se mi, jaká jsem.
- Jo. - Tak to má být.
- Přesně. - A přesně taková mám být.
- Mám radost, poskakuju, zpívám… - To je ono!
Vtipkuju, dělám průsery a ráda blbnu.
Ráda dělám bláznivý věci
a jsem strašně šťastná.
Úplně mi přeskočilo! Blázen!
Je někdo doma?
Krásko!
Myslím, že když jsme děti,
nevíme pořádně, kdo jsme.
Rozhodují o tom ti kolem nás.
- Krása! - A to může trvat celý život.
Larissa byla vždycky výjimečná, jiná.
Ale nevím, mám dojem…
Myslím, že se do té formy nevešla, tak se snažila být obyčejnější.
Ale kdy se v životě dostaneme na to místo,
když nám je 30,
začneme vidět, na čem opravdu záleží.
Anitta je persona.
Chce být silná a mocná.
A uvnitř toho všeho je Larissa a dělá všechno to ostatní,
dělá to už odmalička.
Myslím, že na jevišti je jiná.
Ale za ta léta
jsem začala mít pocit, že je víc jako Larissa. Je sama sebou.
Poddává se tomu.
Viděli jste v noci ten měsíc?
Venčila jsem Charlieho a když jsem se podívala před sebe…
Nevím, jestli to v Brazílii vypadá stejně, ale tady je to boží.
Nemůžu přestat brečet.
Nádhera. Všechny vás moc miluju!
Jsem vděčná, že vás mám. Nádherný měsíc!
Viděl jsem, jak se změnila.
Nepamatuju si, kolikrát mi řekla,
ať jdu na rodinnou konstelační terapii, na kundalini, na duchovní pobyt…
Pořádala jsem večírky, kde se pilo a dovádělo.
Teď pořádám setkání pro duchovní růst,
aby se každý mohl stát bytostí světla.
Vy si povídáte?
Myslela jsem, že jste začali sezení.
- Ne, čekám. - Říkala jsem… Aha!
A dnes jsme prošli aktivací kundalini.
Ano. Je to nejmocnější energie, kterou máme.
Teď jsem plná míru a klidu.
Obejmi mě. Musíš se učit, ne?
Potřebuješ trénink.
Páni! Tys mě objala!
Obejměte ji taky.
No tak. Musíš to dělat co deset dní.
- Já se neobjímám. - Objala jsi mě. Přišlo mi to milé.
- Ale já… - Jo, ale ona není…
- Je jedna z davu. - Objala jsem tě.
Dokonce jsem v tom objetí zůstala.
Dokonce ani…
Miluju tě.
Má s tím problém. Musíš ji popadnout a dát jí pusu.
Řekne: „Panebože!“ A já řeknu: „Uklidni se!“
Kámošky.
Najde si způsob, jak udělat něco pro svou spiritualitu,
pro svou mysl.
Když si nedá volno,
když nebude mít čas, aby načerpala energii,
bude zase nemocná.
Je to nikdy nekončící cesta.
Larissa jde do všeho. Jóga, kundalini, duchovní pobyty, všechno,
aby měla sílu jít na pódium jako Anitta.
Nechce být sama.
Chce po boku své přátele.
Miluju tě, Ju!
Holka!
Poslední doušek.
- Budeš se koupat? - Kámo…
Ne, protože nemám ručník na osušení.
Ale jsem tak šťastná.
Příroda je krásná.
Moře je krásné.
Jak na nás všichni koukají, je krásné.
Všechno je krásné.
Můžeme tu zůstat, dokud nevyjde slunce. A pak ráno…
Holka!
Všechno jsem to dělala ráda. Změnila jsem lidem život.
Ale předala jsem jim správné poselství?
To je nádhera!
Vychází slunce tam nebo tam?
Došla jsem do bodu, kdy už jsem všeho dosáhla.
Všechno, po čem jsem toužila, jsem získala.
Chci být světová jednička. Hotovo.
Ale když jsem to dokázala,
jen proto, že si všichni říkali:
„Co bude dál? Co bude dál?“
Přestala jsem odpočívat a začala se strachovat, co bude dál.
Vždycky jsem snila, že budu jednička.
Proč jsem si to neužila a někam neodjela?
Budeš celá mokrá!
Tuhle otázku nesnáším.
„Co plánuješ na příští rok? Co plánuješ…“
Já sakra nevím! Sakra!
Já sakra nevím!
Nikdo nemůže zůstat na vrcholu věčně,
mít to všechno a být opravdu šťastný.
Opravdu šťastná jsi tehdy,
kdybys byla šťastná, i kdybys o to všechno přišla.
Myslím,
že když uděláš všechno, co já,
jsi všude najednou,
vždycky je tam velká prázdnota.
Už na sebe ani nemyslíš.
Chceš prostě víc, víc.
Víc pozornosti, víc a víc pozornosti.
A ta prázdnota ve mně byla tak velká,
že nezáleželo na tom, jak úspěšná jsem byla.
Nic tu prázdnotu nevyplnilo, protože je uvnitř,
a my se ji snažíme zaplnit věcmi zvenčí.
Kdybych zítra o všechno přišla, budu šťastná?
To chci otestovat.
Chci to otestovat, zastavit se a říct: „Počkat.
Musím se naučit být šťastná bez toho všeho.“
To se musím naučit já i všichni ostatní.
Chtěla jsem natočit tenhle film,
abych lidem řekla,
že nemusíte být slavný a bohatý,
abyste byli výjimečný.
Co kdybych lidem řekla…
že není nic špatného na tom,
když zítra…
když příští rok
nebudete mít lepší auto než to, co máte teď?
Že nevadí, když příští rok nebudete mít lepší dům.
Že je v pořádku, když nebudu mít v dalších pěti letech žádný hit.
Můžeme být šťastní i bez hitů.
Je mi tak dobře!
Pojď k mamince, pejsku.
Přitul se k mamince.
- Víš, co je vtipný? - Co?
Četla jsem tu modrou knížku, už jsem ji dočetla.
Byla tam úžasná kapitola o smrti.
Bylo to o tom…
že máš žít, jako bys měl zítra umřít.
Kdybys měl zítra umřít,
mnohem víc by sis cenil každé své minuty.
Říkal by sis: „Jo! Jsem vzhůru! Podívej na tu oblohu!
A dynamit udělá…
Bum!
Znovu, znovu, znovu, znovu!
- Chci ještě. - Hlasitěji!
Dočetla jsem kapitolu a šla spát.
Ráno jsem si uvědomila: „Sakra. Je to pravda!“
A dynamit udělá…
Bum!
A pak se pro mě všechno změnilo.
Ten den jsem se probudila…
jako…
Žasla jsem nad vším, nad hotelem, nad oblohou. „Sakra.“
Koncert jsem odzpívala s radostí, protože mi bylo jedno,
co se stane potom, jestli se lidi budou dívat, nebo ne.
Chtěla jsem si ten koncert prostě jen užít.
Chtěla jsem si užít každou vteřinu toho dne.
Tady se poprvé můžeme podívat na…
Když jsem Larissu viděl poprvé,
měl jsem radost jako na Vánoce nebo Silvestra.
Celá bílá na sněhu.
- Děkuju. - Nemáš zač.
Je to dobrý?
- Počkej. - Moc hezké.
Stejně jako když jsme se líbali.
Na mě se takhle neusmívá.
A když mě pozvala k natáčení tohohle filmu,
bylo to stejné.
- Slyšels to? - Samozřejmě.
Jistě, věděla, že pracuju u filmu.
Uplynula dlouhá doba. Ten návrh byl naprosto profesionální.
Zkouška, zkouška. Zkouška zvuku.
Zase tě zachraňuju, Pedro. Ať to tam je.
Cítil jsem se, jako by mi bylo zase 13,
když jsem si nacvičoval, co jí po škole řeknu.
Co říkají moje oči teď?
Nikdy by mě nenapadlo, že tohle zažijeme.
Stydím se to říct.
Řekni to!
- Ať vím, jestli mi čteš myšlenky! - Ne, ne! Stydím se!
Znovu jsem se zamiloval. A myslím, že ona taky.
Můžeš tu kameru odložit a sednout si vedle mě?
Nechci pořád mluvit do kamery.
Sakra, Pedro, ty jsi úžasnej.
Tetuješ, vaříš, jsi fešák,
sexuješ, hraješ na bicí, hraješ na kytaru, jsi kultivovaný.
Buď jsi kurva úžasnej, nebo jsem zamilovaná a hloupá.
Charlie mě nenechá tě obejmout, Pedro.
Jsi pořád k dispozici?
Zavolej a přijdu.
V životě Anitty je na vztah velmi málo místa.
Dobře, běž. Musím na terapii.
Vlastně jsem viděl jen Larissu.
Larissu, kterou znám…
Nevím,
Larissu, kterou jsem myslel, že znám,
když jsme se na hodinu nebo dvě vrátili na hotelový pokoj.
Ale podělal jsem to s ní. A už se mnou nechtěla být.
Okamžitě.
Kdybych měl říct, co je Larissin hlavní nedostatek,
je to její schopnost utnout něco,
co není dokonale v souladu s tím, co považuje za správné.
Co máš dnes v plánu?
Co budeš dnes dělat?
Kdo by měl dostat první kousek?
Lidi už jedí!
Tohle je poprvé, Brazílie. Podpořte mě.
Chápu.
Faktem je, že po té noci
jsme šli každý svou cestou.
Byl jsem pořád v projektu, kamera byla pořád zapnutá…
ale z čočky se stala zeď.
- Jsi smutná? - Ne.
Tak proč máš tak divnou energii?
No…
Když nevíme, co se děje, je to divný.
Leda, že bys mi to chtěl vyjasnit.
Co se děje?
Tenhle vztah, to, že s tebou pracuju,
je těžké chránit se před svými city.
Na začátku
jsem ti řekla, že se to nesmí stát.
Že by to všechno pokazilo.
A kdo na tom trval?
Ty.
Chováš se nějak,
pak si to rozmyslíš,
nevysvětlíš proč, nemluvíš se mnou.
Nikdo nemůže být s nikým z donucení. Nikdo.
- Nikdo… - Natáčíte?
Ano. Ale to nevadí. Co se děje?
Jen že jestli nepozdravíš moji dcerku, zemře.
- Hned tam jdu. - Sakra. Podělal jsem to?
Chtěl jsem to vyřešit. Ale rozhodla se.
Poslední natáčecí den.
60. narozeniny Maura, Larissina otce.
Larissa vždycky milovala oslavy narozenin.
V tomhle je jako Anitta. Ráda pořádá večírky.
Nejen pro sebe, ale pro všechny blízké.
Nevím, kde na to bere čas.
Někdy mi přijde, že je jako hodiny, které běží podle různých harmonogramů.
Je v oku hurikánu, řeší stovky problémů,
ale všechno přeruší kvůli kamarádovi, dokud se problém nevyřeší.
Když jsem zpívala pro 20 000 lidí, byla jsem v pohodě, ale teď…
Úplně v klidu.
Dobrý večer všem!
Vítejte, tátovi přátelé, naše rodino.
Tohle je první narozeninová oslava mého táty,
tak jsme ji museli udělat stylově.
Řekla jsem mu:
„Tati, jsi tak… je fakt nemožný tě překvapit.“
Řekl: „No jo. Jsem pai de santo.“
Ale jedno překvapení předvídat nemohl.
Že dnešek je na mě.
Můžete začít.
Všechny mé děti následovaly mou duchovní cestu.
Všichni máme Orišu.
Když je o vaše cesty dobře postaráno, Oriša vám tu správnou najde.
Cestu předků.
Larissina Oriša je dítě.
Je to Ošosi. Dítě.
Panebože!
Zavolám tátovi!
Uvidíme, co řekne.
- Tati. - Ahoj, zlato!
Podívej, co mám dnes na sobě.
Nejsem krásná?
Vypadáš jako Oriša.
Tyhle velké události ve světě superslavných
jsou něco, co bych asi nikdy nezvládl.
Ale byla tak šťastná.
Když jí zavolal táta
a řekl, že je zcela bez rakoviny, vyléčený,
málem začala uprostřed ulice tančit.
Je to osobnost.
Nemůžu si pomoct, ale její život je jako film.
Vyhrála stipendium na školní soutěži krásy v šatech z plastových kelímků!
Bylo jí šest. Šest let.
A teď má na šatech tyhle perly.
Ta holka, kterou jsem potkal v Honóriu,
a žena, kterou jsem viděl teď,
na pódiu,
je holka z předměstí, co si změnila jméno, aby zvládla tolik věcí.
Být nejvřelejší dcera a sestra,
a zároveň mít vlastní impérium.
Miluju mámu, miluju tátu, miluju bráchu.
Máma je tvrďák. Je těžké prolomit její skořápku.
Je to skvělá máma,
ale nikdy mě neobjala ani nepolíbila.
Teď je to moje nejlepší kamarádka.
Pořád jí volám. Je to perfektní.
Po tom společně stráveném čase
mi došlo, že Larissa a Anitta,
které předtím bojovaly, kdo v její hlavě obsadí víc místa
nebo kdo tu bitvu vyhraje,
teď pochopily, co jsem pochopil i já.
Nemůžete žít život a odmítat 50 % toho, kým jste.
A někde v sobě máme všichni stejnou dualitu.
Nikdo není jen jedna věc.
Doufám, že se ještě někdy potkáme.
Doufám, že ji budu moct někdy natočit,
jak tančí a zpívá, a být svědkem nezapomenutelného setkání
mezi ní a silou reproduktoru.
Larissa! Larissa!
PLÁŽ SÃO CONRADO, BRAZÍLIE
POSLEDNÍ DEN KARNEVALU
Hele, vyšlo slunce.
Budeš běžet?
Tohle bylo lepší než nějaký klub.
- Že? - Jo.
Jsem mokrá.
Twerkovaly bychom na ty stejný starý písničky.
Jsou to skvělý písničky, ale to už jsme dělaly.
A viděly jsme východ slunce.
Nikdy jsem tu nebyla, než jsem se stala zpěvačkou.
Tady na jihu.
Žila jsem v Riu a nikdy jsem nebyla São Conradu.
Nikdy jsem nebyla na téhle pláži.
Lepší než klub.
Sakra!
Parta opilců, co mě otravujou svým tlacháním.
Jo, dnes jsem taky hodně mluvila.
Ale říkala jsem zajímavé věci.
Jsem tak šťastná.
Jsem tak šťastná!
Rozhodla jsem se být kurevsky šťastná
a budu šťastna, ať se stane cokoliv.
Nemůžete se rozhodnout být taky šťastní?
Tak proč ještě nejste šťastní?
LARISSA SKRYTÁ TVÁŘ ANITTY
Chci se milovat.
Někoho najdu.
Hádej, s kým… To nikdy neuhodneš.
Chci…
Jak se to řekne?
Ne sex.
Chci mít pohlavní styk a poslouchat při tom mantry.
Když všeho nechám a začnu zpívat mantry někde v horách…
- Půjdu s tebou. - Půjdeš se mnou?
Překlad titulků: Veronika Šnyrychová