Downloaded from YTS.MX
Dansezi, nu-i așa?
Official YIFY movies site: YTS.MX
Zâmbește!
Dansează!
Dansezi?
Larissa!
Vedeți fetița în roz stând într-un colț, la o zi de naștere?
O cheamă Larissa.
Aici, în aprilie '94,
când toată strada noastră vorbea despre Cupa Mondială,
ea sărbătorea un an de viață.
La nașterea ei, pe 30 martie, cu un an mai devreme,
nimeni nu știa că Larissa,
pe care o vedem dansând lângă difuzoare,
avea să devină Anitta,
cel mai mare star pop al Braziliei.
Anitta, te iubesc!
Nimeni n-ar fi zis.
Până la urmă, pe atunci,
era doar o fetiță din Honório Gurgel.
Un loc foarte diferit de acel Rio din bossa-nova și „Girl from Ipanema”,
care avea să devină faimos tocmai datorită ei.
Ea avea să ducă funkul favelelor pe marile scene ale lumii.
Însă, dacă vă uitați puțin mai atent,
veți vedea că fetița asta, fetița din Honório,
era deja altfel.
Era o petrecere de copii, plină de oameni,
dar ea era singură.
Ca și cum dansa, dar, în același timp, privea totul din afară.
Împărțită în două.
Nu știa că Brazilia avea să câștige Cupa
sau că ea chiar avea să se dedubleze.
Și că acelei Anitta uriașe
îi va fi dor să stea într-un colț la petreceri.
La petreceri și în propria viață.
Fiindcă tot ce avea să rămână din acea petrecere cu tema Scufița Roșie
era forța difuzoarelor.
Anitta!
Anitta este pe primul loc…
Cântăreața a făcut istorie la cele mai mari festivaluri din lume…
Când am început, nu se dădea funk la radio.
Mi-am modificat piesele, ca să aducă a pop.
Anitta a obținut încă un premiu.
Este într-un turneu solicitant, cu multe concerte în multe orașe.
Din mahalalele Rio, în toată lumea…
Fata din Rio!
Anitta!
Când m-a invitat Larissa să iau parte la acest film,
recunosc că am fost nedumerit.
Nu prea înțelegeam ce se întâmplă.
Acum e Anitta, nu?
Poate chema pe oricine s-o filmeze.
De ce eu?
Dar, când mi-a explicat, cred că am înțeles de ce.
O să mă filmezi permanent.
Ca Anitta, când lucrez, dar și ca Larissa, în intimitate.
Pe Anitta… o poate filma oricine.
Cred că a și filmat-o toată lumea.
Dar nu și pe Larissa.
Am nevoie de cineva cu mult tact.
Larissa e un secret bine păzit pe care nu-l știe mai nimeni
și care apare doar cu cei de încredere, care i-au fost alături de la început.
Putem începe oricând, din partea mea.
Când vrei tu, eu sunt gata.
În realitate,
cred că m-a chemat fiindcă diferența dintre Larissa și Anitta,
creator și creație,
încă nu era clarificată în mintea ei.
VMA-ul se acordă…
Dumnezeule!
Activitatea vedetei din Honório Gurgel a fost recunoscută.
Ea a luat premiul pentru cel mai bun videoclip latino
la VMA, premii găzduite de MTV-ul american.
Cred că a înțeles că perspectiva mea și faptul că venim din același loc
pot fi de folosi în acest proces.
Suntem din nou aici, Brazilia. Suntem din nou aici.
Astă-seară am adus aici un ritm
care mulți ani a fost considerat ilegal în țara mea.
M-am născut și am crescut într-un ghetou brazilian.
Veți auzi tot mai mult funk brazilian în lume, ăsta e doar începutul.
Funkul brazilian câștigă! Mulțumim!
Anitta!
Să fiu aici an de an, singura reprezentantă a țării mele,
contează foarte mult.
Vă mulțumesc tuturor!
Anitta, încoace! Ridică-l…
Era firesc să mă cheme pe mine.
Dar m-a apucat panica înainte să începem. E destul de evident, nu?
Până la urmă, Larissa, prima fată care mi-a plăcut,
era acum regina lumii.
Și poate ea nu știe, dar și iubirea cel mai prost încheiată din viața mea.
În mesajul ăla șters…
întrebam dacă o să dormi aici.
Te întrebam dacă vrei să vii aici.
Fiindcă scriu așa ceva și apoi zic: „Mulțumesc!”
Doamne! E ultima oară când îți spun ceva drăguț.
Nu! Iar încep să te bat la cap.
Mi-am zis: „Dă-o încolo! Îl trimit și gata.”
Nu-mi pasă dacă te simți sufocat. La naiba!
Bună! Sunt supărată pe tine. Dar n-am voie, nu? Nu-ți mai face griji!
Fiindcă te iubesc.
LARISSA: CEALALTĂ LATURĂ A ANITTEI
NEW YORK, STATELE UNITE
- El o să ne filmeze? - Da.
Ține-l aici! Așa faci zoom.
Știți că ne cunoaștem de la 12 ani?
Nu se poate!
Da.
Când eram mici…
Eu aveam vreo 11 ani, iar el avea 13.
Și ne-am dus la un concert rock.
Și el era super mișto,
dar super-super…
Era cel mai mișto băiat din cartier. Incredibil de mișto.
Iar eu nu eram.
Apoi… Stai, mă dor picioarele.
Și el s-a aplecat să mă sărute.
Mie nu-mi venea să cred că mă sărut cu el,
fiindcă arăta beton.
Și eu eram așa de urâtă! Așa de urâtă!
Doamne!
Eram tare urâtă, iar el arăta beton. Și mă gândeam:
„Dumnezeule! În viața mea n-o să mă sărut cu un tip mai mișto.”
Eram în culmea fericirii!
Și prietenii noștri se sărutau la doi pași de noi!
Eram…
Și din senin,
în toiul sărutului,
a venit fratele meu, Renan!
A venit și a făcut…
„N-o mai săruta pe soră-mea!”
I-am zis:
„Taci dracului!
Știi când o să mai sărut eu un tip așa de mișto? Niciodată!
E cel mai mișto tip pe care-l pot săruta! Taci și cară-te!”
Frate-meu s-a supărat rău și a plecat.
Și eu m-am dus la el: „Hai să continuăm!”
REBECA LEÓN, MANAGER
Lucrez cu ea de când abia începuse să cânte în spaniolă.
Pe atunci lucram cu J Balvin
și am ajutat-o împreună la piesa „Downtown”.
Anitta e aceeași oriunde te duci.
Are energia aia a ei, bucuria aia de a trăi.
O să obțină tot ce vrea. Nu e nicio îndoială.
Nu-i e teamă că o să sufere.
Știe că poate depăși orice.
Anitta e supereroul.
Larissa e omul.
Iar ea e extrem de vulnerabilă.
O filmam pentru prima oară din spatele scenei.
E foarte diferit de ce știam eu.
Eu fusesem apropiat doar de Larissa.
Intră!
Scuzați-mă! Am uitat să mă prezint.
Mă cheamă Pedro, sunt tot din Honório.
Și, încet-încet, am început să înțeleg
când părăsea scena Larissa și când intra Anitta.
Așa.
M-am întors.
Că vrei sau că nu vrei.
Când m-a sunat pentru filmul ăsta,
cred că voia un martor a cine fusese înainte de Anitta.
Am acceptat, înțelegând că vrea să vorbească
despre dedublarea ei bizară.
Și, fiindcă o cunoscusem înainte,
eram printre puținii care o puteau explica.
Știu că iubirea mea pentru ea n-are nicio legătură cu filmul.
Dar mi-am zis
că poate acum o să am curajul
să-i spun tot ce am simțit atâția ani,
urmărind-o de departe.
Un film îi apropie pe cei care-l fac.
Mă bucur că te-ai întors.
Și eu mă bucur.
Mai e ceva între noi?
O să i se pară interesant un tip absolut obișnuit,
după ce a stat printre oameni celebri?
O să fiu în stare s-o filmez profesionist, fără să amestec lucrurile?
Te bucuri că suntem împreună?
Cred că da. De ce?
Așa…
Mai grav…
Mai e ea însăși?
Eu o să pot fi eu însumi?
Bineînțeles că nu i-am zis nimic,
dar asta gândeam când am intrat amândoi în camera de hotel.
Țin minte că-i plăcea să-mi spună numele fiindcă așa îl chema pe bunicul ei.
Și el era muzician.
Și tocmai el i-a făcut cunoștință cu lumea muzicii.
Pedro! Unde e Pedro? Pedro!
Se pare că am lipsit mult timp.
Ai lipsit mult timp!
Mie nu mi-a trecut niciodată.
Eu, Anitta, Larissa și camera mea de filmat,
care a venit să întâlnească un om,
dar s-a trezit în fața a doi.
Două femei senzaționale,
care, surprinzător, mi-au deschis ușa mie
și acum, vouă.
- Nu te vezi cu nimeni? - Nu.
- Crezi că mă văd? - Da.
De ce?
Așa cred eu.
Cred că ai pe cineva, dar nu-mi zici, fiindcă totul e în numele artei.
- Ți-am văzut iubita pe Instagram. - Da? Care?
- Cea de acolo. - Care?
Cea de pe pagina ta.
Poza?
Ne-am despărțit de vreo…
patru luni.
Deci ești singur?
- Da, din păcate. - Pe bune?
Pe bune.
De ce-aș minți?
Nu știu.
Ba știu.
Știi ce nu-mi place? Când povestești întâmplări de când eram mici
și insiști că erai urâtă.
Eram oribilă!
Haide, Larissa!
Chiar eram. La școală, colegii…
Așa îți ziceau prietenele?
Pe vremea aia, când intram în clasă,
toți se prefăceau că mor uciși de nasul meu mare.
- Jur. - Poftim?
Se prefăceau că mor sufocați.
Ce clasă era asta?
Pe vremea aia, tata avea probleme cu firma.
Așa că a trebuit să mergem la o școală…
la o școală de stat.
Îmi plăcea să învăț. Eram mare tocilară.
Mi-era frică să merg la școala de stat. Eram moartă de frică.
Și apoi a fost un concurs. Eu nu cred în coincidențe.
Cred că totul s-a întâmplat ca să pot povesti asta.
A fost un concurs Miss Primăvară.
Și premiul era o bursă de studiu.
Așa că m-am înscris.
Și de unde știu că-s urâtă? Fiindcă am ajuns… Că eram urâtă.
Fiindcă am ajuns de râsul școlii când m-am înscris.
Concursul avea o temă.
Era reciclarea.
M-am dus acasă, am zis: „Mamă, m-am înscris și trebuie să câștig,
fiindcă premiul e o bursă.”
Așa că ne-am apucat să facem haine din pahare de cafea.
Dar, când am ajuns acolo, toate fetele erau foarte gătite.
Uită-te la rochia ei! E de la Paco Rabanne.
Și uită-te la a mea!
Mama a zis: „Larissa, hai să plecăm de aici!”
Am zis: „Ce vrei să spui, mamă?”
„Nu, nu”, a zis ea.
„Nu vezi că ele au angajat Dumnezeu știe pe cine,
iar rochia ta e făcută de noi?”
I-am zis: „Mamă, nu contează. Ele nu au ce am eu.”
„Ce ai tu?”, m-a întrebat. Și eu am zis: „Carismă.”
Am intrat pe scenă așa.
Așa…
Așa!
- Am poze. - Mi te închipui exact așa.
Întocmai.
Am poze.
Când s-a făcut ora 19, mama a zis că ea pleacă.
Era deja la ușă.
Și se aude: „Câștigătoarea este…
Larissa de Macedo Machado!"
M-am uitat la mătușă-mea și i-am zis: „Nu v-am zis că o să câștig?”
Și m-am dus țanțoșă pe scenă,
mi-am luat panglica, florile și bursa.
Și am învățat gratis.
GRĂDINIȚA RĂȚUȘCA ȚANȚOȘĂ. RIO, 14 DECEMBRIE 1998.
Larissa avea de mică personalitate, exact cum are și azi.
MIRIAM, MAMA LARISSEI
De mică, totul trebuia să fie cum voia ea, altfel nu se putea.
Așa e ea dintotdeauna.
Inventa jocuri de genul: „Hai să fim cântărețe!
Hai să ne jucăm de-a teatrul!”
Ea era șeful, ea conducea încă de mică.
Acolo!
Dă-mi-o!
MÁRCIA, MĂTUȘA LARISSEI
Noi am fost întotdeauna uniți. Dacă era o zi de naștere, veneau toți.
Ea zice asta foarte des:
„Noi am fost mereu fericiți, nu-i așa? Cu sau fără bani.”
Și așa e.
Familia e totul pentru cei care vin de unde venim noi.
E temelia.
Și eu țin mult la familia mea.
Dar, cum ține ea, n-am mai văzut pe nimeni.
Bună, tată! Bună dimineața! Ce faci?
Tată, am visat că erai la pat și te durea spatele de plângeai.
Ești bine?
Mulțumesc, Anitta! Pornesc înregistrarea. E bine în engleză?
- Cum vrei. - Bine.
Anitta, ți-ai dorit de la început o carieră mondială
și ai făcut-o să devină realitate.
Îți lipsește ceva de la începutul carierei?
Singurul lucru care-mi lipsește e să fiu cu familia mea tot timpul.
- Mamă! - Tată!
Mi-e tare dor de familie când nu e cu mine.
Am un fel de dependență emoțională.
Când a murit bunica,
MARIA GLORETE, BUNICA LARISSEI
după un an, a început să comunice cu mine în vis.
Eram prietene la cataramă.
În religia mea, oamenii nu mor niciodată.
Îmi vorbește, îmi spune ce o să se întâmple,
îmi prevestește viitorul.
E prietena mea și vorbesc cu ea mereu.
Știu că nu sunt morți.
Tot mai plângi?
RENAN, FRATELE LARISSEI
Dumnezeule!
Fratele meu știe ce gândesc, ce vreau. Țin la el și îl admir enorm.
Nu-mi imaginez viața fără el. E iubirea vieții mele. Marea mea iubire.
Lucrează cu mine.
Vin cu tine mâine.
Nu mă așteptam să ajungem atât de apropiați.
Dar acum simt cât mă iubește și cred că simte și el.
E totul.
Tată, te iubesc enorm!
Ador să fiu cu tine, ador! Sunt foarte fericită.
Când sunt cu tine, viața mea e mai bună.
Apare curcubeul.
Ești minunat, te iubesc!
Și eu, scumpo.
Sunt fericit când sunt cu tine. Foarte fericit.
Și eu te iubesc tare mult.
Sunt fericit când ești tu fericită.
Larissa e foarte apropiată și de mătuși.
Am văzut asta în Honório, dar și pe Instagram.
Când călătorește, îi ia pe toți cu ea.
- Portugheză. - Portugheză?
Îmi vreau familia și prietenii pe scenă. Și steagul Braziliei când vin ai mei.
- Super. - Vin prietenii mei și toți dansează…
Sau când își urcă toată familia pe scenă.
Familia mea e aici cu mine.
E o zi cum rareori am trăit. Mulțumim, Portugalia!
Până și azi mă gândesc câte povești are Larissa de zis.
Cum era?
Odată, când era mică, la mall erau mascotele Disney:
Minnie, Mickey, Pluto.
Dar la fiecare era coadă.
Da.
Și n-am putut sta la coadă la Minnie, fiindcă era prea multă lume.
Ne-am așezat la coada cea mai scurtă, care era la Pluto.
Și ea stătea, uitându-se, fără să spună că nu vrea acolo.
Era în capul ei și se uita la noi.
I-am zis: „E coadă prea mare la Minnie.” Nu zicea nimic.
Deodată a dispărut.
Era lumea de pe lume, iar noi n-o mai vedeam pe Larissa.
Eu m-am pus pe bocit. „O s-o fure cineva!”
Era foarte mică. Iar eu mă sperii repede, așa sunt eu.
Unde crezi că dispăruse Larissa?
La altă coadă.
Ce ne-a speriat e că n-a făcut scandal,
nici n-a zis că vrea acolo.
Nu, pur și simplu s-a dus. I s-a părut frumos și s-a dus.
Mătușile au crescut-o împreună cu mama ei, fiindcă lucrau toate trei împreună.
Miriam, Márcia și Marília.
Cum Miriam și Mauro s-au despărțit când Larissa avea doi ani și Renan patru,
mătușile i-au venit în ajutor.
Larissa are și problema asta.
Fratele ei fiind mai mare când s-au despărțit părinții
și părând mai afectat,
ea s-a simțit un pic ignorată.
Știți genul de oameni care nu par, dar au cea mai mare nevoie de atenție?
Și, când n-o primesc, devin tot mai puternici?
Cred că e cazul ei.
Larissa e fragilă și sensibilă,
în timp ce Anitta e o forță.
De speriat, uneori.
Dar cred că ambele sunt niște romantice,
chiar dacă Larissa o arată mai clar, în timp ce Anitta pare exact opusul.
Și cine a zis că nu poți fi toate în același timp?
Dar, pentru cineva care s-a simțit invizibil în copilărie,
cum spune ea mereu, nu știu…
Cred că ar fi mai simplu să aleagă o singură versiune a ei,
ca apoi să înțeleagă că ambele laturi pot…
Cum să spun?
Să coexiste.
Toată copilăria mea, am fost invizibilă acasă.
Mama nu prea îmi accepta felul de a fi.
Credea că trebuie să fiu mai puțin…
Mai puțin…?
Mai puțin energică, să atrag atenția și să vorbesc mai puțin.
Mai puțin stridentă, mai puțin extravagantă, mai puțin…
Spunea mereu că ar trebui să fiu ca fratele meu.
El era întotdeauna mai calm, mai liniștit,
mai ca ea.
Iar eu eram mai…
Dar eu nu voiam să mă schimb.
Voiam să fiu așa.
Dacă n-ar fi cariera mea,
dacă n-ar fi ce am construit ca Anitta,
tot ce am obținut,
faptul că am intrat…
în istoria țării mele…
Dacă n-ar fi toate astea,
parcă n-aș valora nimic.
Parcă nimeni n-ar avea de ce să se uite la mine.
Parcă, dacă nu făceam toate astea și nu deveneam Anitta,
nu contam, știi?
Așa a fost toată copilăria mea.
Ce faci, mamă? Ți-l amintești pe Pedro?
Prietenul meu din Honório? Blond, ochi albaștri, m-am sărutat cu el.
E aici, filmăm ceva împreună.
Te iubesc mult. Filmulețul a fost grozav.
Foarte tare.
Mă întorc la Miami. Te iubesc mult, mi-e dor de tine.
Charlie, vino!
Charlie!
Crezi că păsările pot zbura cât de departe și cât de sus vor?
Există o limită până la care pot zbura?
- Există. - Care?
Anitta a stabilit un nou record cu hitul „Envolver”,
ajuns pe primul loc în topul mondial Spotify.
- Unde e mama? - Acolo.
- Îți vine să crezi? - Mamă!
Îți vine să crezi? Nici mie. Încă nu-mi vine să cred.
Anitta!
Tată!
Dumnezeule!
- Bravo! - Dumnezeule!
Dumnezeule!
- Exact, scumpo. - Tată…
E ireal.
- Exact. - E ireal.
E incredibil.
Cânta și apoi…
Pentru orice artist, răsplata supremă este să poată face
exact ce vrea din punct de vedere artistic și lumea să fie receptivă.
SESIUNE DE ÎNREGISTRĂRI PENTRU „ENVOLVER”
Foarte tare!
- Frumos! - Da, este.
E foarte tare!
Cineva mi-a zis că brazilienii nu pot să aibă cariere internaționale.
Fiindcă au încercat toți
și ultimul succes datează din secolul trecut, cu bossa-nova.
În secolul ăsta nu s-a mai întâmplat.
Am deja cele mai mari hituri în țara mea.
Am început să întreb în jur ce urmează.
Țin minte că mi-am sunat fratele.
„Vreau să mă lansez afară. O să cânt în spaniolă.”
El a zis:
„De ce?
Abia ai reușit să învingi prejudecățile în țara ta.
Vrei s-o iei de la capăt?
Va trebui să începi de jos,
să faci ce făceai acum șase ani.
Nici nu mai ai energie.”
Am zis: „Asta vreau să fac.”
VALEA COACHELLA, SUA
- O să avem găurile alea? - Nu.
Fiind un pătrat, nu-l putem mișca așa.
Nu, vino-ncoace! Îți arăt cum funcționează.
Întotdeauna o să vreau să-mi reprezint cultura,
fiindcă de acolo vin.
Luptă pentru ceva la care ține mult: pentru identitatea ei.
Perfect!
Prima artistă braziliană care domină topurile mondiale,
prima artistă braziliană care cântă pe scena principală la Coachella.
Care-i sentimentul? Să nu ne oprim!
Toate s-au aliniat în mod pozitiv.
- Bună! - Asta viață!
Îmi place…
Îmi place că ai loc pentru codițe.
Trebuie să-mi las părul la vedere.
- Fără aiureli! - Trebuie!
Ce vrei tu. Putem sta aici…
O să fie de băut după show, dacă vrei.
Poți să fumezi, să faci ce vrei. E…
- E ca în lumea mea. - În favele, faci ce vrei.
- Ne distrăm în cartier. - E cam dezordine…
Difuzoare.
Mai sunt artiști care și-au luat alt nume
și și-au creat un personaj de scenă.
Dar, de obicei, după un timp, o latură încetează să existe.
Nu și în cazul ei.
Așa intru pe scenă, uite.
Pe motocicletă.
În favele, unii locuiesc sus pe munte.
Nu vrei să urci pe jos, așa că există motociclete-taxi.
Plătești un dolar sau doi și te duc până acasă,
apoi se întorc din favelă.
- Deci intri cu o motocicletă… - Așa mergeam la serviciu.
Voiam un aer de carnaval, dar nu foarte evident.
- E tradițional. - E din Rio.
Da, e alt carnaval tradițional.
Vedeam de aproape cum coexistă Larissa și Anitta.
Eram în același timp în California, dar și în Honório.
Erau amândouă la cel mai mare festival din lume.
- E prima oară când cânți la Coachella? - Da, și sunt…
Sunt moartă.
- Ești moartă? - De frică.
În momentul ăsta,
eu sunt cel speriat.
Speriat să mă dăruiesc unei femei
care e poate mai obișnuită cu viața grandioasă decât cu cea măruntă.
Când ești femeie în lumea divertismentului…
NEW YORK, SUA
Ajută-mă să-mi pun asta!
…dacă nu ai un bărbat din același domeniu,
lucrurile sunt mai complicate pentru tine.
E o adevărată afacere.
Cu cine o să formezi un cuplu? Unde o să apăreți împreună?
Mi-ai luat patinele?
N-o să-ți fie frig în hainele alea?
Am înțeles că, oricât mi-aș dori basmul ăsta pentru mine,
nu sunt făcută pentru asta.
Uite!
Ca să nu-ți fie frig.
Ține! Vezi câtă grijă am de oamenii pe care-i iubesc?
Am înțeles că o să fie așa:
când îmi place cineva, o să fiu cu el dacă îmi face bine.
Poate să fie chelner,
poate să fie paznic,
poate să fie portar.
Nu contează.
Trebuie să mă duci până la intrare.
Mergem?
- Nu ni se văd capetele. - Vezi? Eu văd.
- Da, văd. Acum văd. - Unde? Acum vezi?
Da.
E absurd.
Dacă un bărbat ar ieși cu o fată frumoasă de la țară,
iar tipul ar fi bogat și celebru, toți ar spune:
„Ce frumos, nu? Iese cu fata aia drăguță de la țară.”
Dar, dacă o femeie se cuplează cu un tip obișnuit, cu un job obișnuit:
„Ar trebui să fii cu unul de nivelul tău. El nu e de nivelul tău.”
Parcă valoarea ta e determinată de bărbat, nu de tine.
SEVILLA, SPANIA
Nu vii la culcare?
Ba da. Fac un duș și vin.
Atunci te spăl eu.
- Poftim? - Te spăl eu.
Ca să nu miroși a…
Unde e? Vino-ncoace!
Un pic, doar să scapi de mirosul ăsta scârbos de țigară.
Bine.
Stai, mă ocup eu. Haide!
Haide!
Ești plin de tatuaje.
Dar n-ai învățat să faci duș.
- Pot să te spăl și eu? - Nu. Eu știu cum.
Bine.
Nu, eu știu să fac duș.
Tu nu știi.
Anitta!
Uite, a venit Anitta!
Cioc-cioc!
MIAMI, SUA
Nu pot!
- Anitta! - Nu pot să fiu Anitta cu tine, prostule!
Va trebui să mă îmbăt azi, da?
- Să ne apucăm de băut! - Eu încep. Haide, dă-mi!
- Distracție de adulți? - Mă bag!
Uite, niște tequila Don Julio Rosado.
Uau!
Mai e…
Mai știi când ai ajuns și eram doar noi?
Da.
- Vorbeam într-un anume fel, nu? - Așa e.
N-ai remarcat că m-am schimbat când au venit ceilalți?
Când sunt alții de față și n-am chef să-mi arăt firea adevărată…
îmi schimb personalitatea.
Și uneori mă întreb: „Futu-i!
De ce te porți așa, deodată?”
Și știu de ce,
dar nu mă pot abține.
De ce crezi că faci asta?
Cred că de teamă că mă judecă oamenii.
- Salut, Anitta! - Bună, Pedro!
- Vino, o să-ți spun un secret. - Spune. Filmez secretul, da?
Pedro, ești foarte sexy când ai camera aia în mână.
O zice Anitta sau Larissa?
- Răspunde-mi! - Mă superi!
Îmi spui mai târziu?
Anitta, bineînțeles. Eu n-aș spune-o.
Dar o gândesc.
Vreau să-mi spui mai multe mai târziu.
Bună tuturor!
Suntem încântați să fim aici. Sunteți gata?
- Azi a apărut uraganul, nu? - Așa e.
Cu cât mă simt mai incomod când mă port ca Anitta,
cu atât mai puternic iese Anitta.
- Astă-seară nu se joacă. - Apare mai repede, cu mai multă forță…
Scăpată de sub control.
- Când ajungem acasă, mă ții în brațe? - Bineînțeles.
- Dacă fac o criză? - Fără probleme.
- Mă ții și fără criză. - Da.
Când am venit s-o filmez,
cel mai greu mi-a fost să ascund ce simt pentru ea.
Să mă prefac că îmi ajut doar o prietenă din copilărie devenită star.
- Știi a cui e poșeta aia? - Care?
Ce poșetă?
Aia? Nu, nu știu a cui e.
- A lui Carmen Miranda. - Tare!
POȘETĂ DE SEARĂ
Mi-am dat seama rapid că intimitatea nu se pierduse.
Diferența era că, deodată, mă simțeam ca într-o poveste de dragoste.
Gata. Știi ce o să fac acum?
Ghicește!
- Nu-mi vine să cred. Dumnezeule! - Stingerea.
E un vis?
Nu face nimic! Stai să închid asta. Uite ce întuneric se face.
Doamne!
Oare oamenii știu că sunt al naibii de nesigură?
Crezi că vor afla acum?
Da.
Și eu cred.
Nu cred că-și închipuie cineva că urc pe scenă crezând că totul e nașpa,
că eu sunt nașpa, că nimeni nu vrea să mă vadă.
Că totul e nașpa și n-o să placă nimănui,
că n-o să vină nimeni la spectacol.
Și eu mă îndoiesc.
Când Larissa îmi spunea seara la culcare
că e nesigură când urcă pe scenă,
mă simțeam nedumerit.
Salutare, Rio de Janeiro!
Fiindcă ziua, își activa o versiune stăpână pe ea și imbatabilă.
Când e pe scenă, are un microfon cu două canale.
Pe unul cântă, pe celălalt comunică cu echipa.
E minunat!
Luați-mi aripile!
Ea coordonează totul.
Acum o să mă învârt.
Uneori vede ceva de pe scenă și atrage atenția echipei.
Mi-e teamă că bătrânica o să fie strivită de gard.
Aduceți-o în primul rând.
Vede totul în același timp și nu-i scapă nimic.
Atenție, Garda Municipală!
Un hoț a furat ceva acolo și a plecat în direcția aia.
Eu am văzut, nu oamenii. I-a furat ceva și s-a dus încolo.
Nu se mulțumește să fie o vedetă.
Nu e indecisă nici în spectacole,
nici în alegeri, dacă e nevoie.
E un sentiment de libertate în felul cum se acceptă fără a se justifica.
Asta o face incredibil de puternică. Nu te pui cu ea.
REPETIȚII PENTRU VMA
Șase, șapte, opt, unu! Șapte, opt, opt, batem din palme.
Unu, doi, trei, patru, cinci, șase, șapte, opt, mergem.
Doi, trei, ne răsfirăm.
Cinci, șase, șapte, opt. Unu, doi…
N-au rămas să verifice. N-au urmărit repetiția.
Mă întreb de ce, cu atâția oameni în echipă,
e nevoie ca eu, artista, Anitta,
să mă gândesc la asta acum
și să constat că există problema asta cu cinci minute înainte de repetiție.
Vreau un răspuns. Care e răspunsul?
Camera a surprins o combinație de artist și producător.
Fiindcă e atentă la tot.
E aceeași porcărie de fiecare dată.
Mă întreb de ce în Brazilia,
cu oamenii mei, cu echipa mea, cu organizarea mea,
nu se întâmplă așa.
Sunt un om cu care se lucrează ușor.
Nu am pretenții, nu cer nimic.
E ușor.
Mă întrebi ce vreau, vreau ce ai.
Mă întrebi cum vreau, vreau cum e mai ușor pentru toți.
Întotdeauna sunt așa.
E al dracului de ușor.
Am o întrebare.
Când folosești energia Anittei, Larissa e afectată?
Ca și cum ar fi, să zicem, reculul unei arme?
Da, păi…
O simt doar când ajung acasă.
Când mă întorc acasă,
parcă m-am torturat singură.
SEVILLA, SPANIA
Ce faci, Pedro?
ZIUA PREMIILOR GRAMMY LATINO
Te-a trezit chestia aia căzută?
Poftim! Încă o poveste de-a Larissei.
Într-o bună zi, Larissa se ducea la premiile Grammy.
Și s-a apucat să se machieze exact înainte să plece.
Te sună cineva.
N-o să plâng…
Nu știu dacă să râd sau să plâng.
Mai am puțin până șterg tot și zic: „Nu mă mai duc! Nu mă duc!”
Mă stresezi uitându-te așa la mine.
O să mă descurc cumva, o să ieșim și o să fiu superbă.
O să primesc numai complimente.
Și eu o să zic: „Da, mulțumesc.”
Și ăsta o să fie rezumatul serii.
Sunt oameni care mor de foame, iar eu îmi fac griji pentru o prostie.
Am o viață interesantă. Tot timpul se întâmplă multe.
Și, la un moment dat, vrei să vorbești despre toate astea.
Să arăți toate astea.
Și atunci apare impresia că viața Larissei nu e interesantă.
Fiindcă nu i se întâmplă atâtea lucruri,
atâtea răsturnări de situație, probleme de rezolvat și așa mai departe.
Ea pică pe planul doi. Uiți să vorbești de ea.
Și mie mi se întâmplă asta.
Și eu uit de ea, fiindcă viața ei e mai puțin intere…
Nu mai puțin interesantă, dar mai simplă.
Deja mi-am pierdut încărcătorul.
E un moment în care n-aș vrea să fiu Anitta.
De ce? Fiindcă abia aștept să ies
și nu vreau să mă gândesc unde anume.
Vreau să ies unde am eu chef.
Nu pot să mă duc oriunde, lumea o să comenteze
că nu e bine pentru mine să merg oriunde.
Sau că nu e bine să fiu pe stradă.
Aș vrea să fiu pe stradă.
Ai Bluetooth, prietene?
- Cine e? - Carmen Miranda.
- Nu știi cine e? - Nu.
Să-l învățăm ceva pe prietenul nostru,
care nu știe cine e Carmen Miranda.
Carmen Miranda a fost prima artistă braziliană
care a devenit celebră în străinătate.
După ea, singura cu realizări similare
cine crezi că e?
Cum ți s-a părut seara?
Păi… ne-am distrat.
Oamenii nu îndrăznesc să-mi zică unele lucruri.
- Adică? - Și să-mi pună întrebări.
Fiindcă sunt Anitta, fata care dansează și dă din fund.
Și când se ajunge la sex, se gândesc:
„Doamne, nu pot să…
Trebuie să fiu la înălțime, fiindcă ea e așa și pe dincolo.”
Și nu li se scoală.
La început, mă simțeam îngrozitor,
eram foarte tristă și deprimată.
Nimeni nu reușea să fie cu mine în felul ăsta.
„Futu-i! De ce pățesc asta tot timpul?”
Mă victimizam. Dar acum îmi zic:
„Asta e. Dacă n-ai avut tupeu, n-a fost să fie.”
Ajunge.
O închid.
Bine. Care e cântecul tău preferat? Uite!
O să-ți placă? Cred că da.
Sunt aproape sigur.
Asta ai asculta tot restul vieții, dacă ar trebui să alegi o melodie?
Da. Îmi spui care e a ta?
A mea? Îți spun.
Asta e preferata mea.
Asta.
Stai!
Când eram adolescentă,
am văzut un film.
Nu-mi amintesc cum se chema,
dar fata cânta melodia asta.
Și era foarte romantică, o declarație de dragoste.
Iar eu am fost întotdeauna o romantică.
Cealaltă eu, pe care n-o știe nimeni, asta de acum,
e o romantică prostuță, după cum vezi.
Așa a devenit melodia mea preferată.
Dintre toate de pe lume.
Ți-e somn?
Sunt beată.
Sunt în…
A fost odată.
În basmul pe care mi l-am creat.
Spontaneitatea e printre lucrurile care-mi plac cel mai mult la Larissa.
Totul e autentic la ea.
Poate da din râs în plâns în zece secunde.
Trece de la seducție la pijamale.
E în același timp un spectacol și un sprijin.
E profundă, dar glumeață.
E regina lumii, dar nu știu pe nimeni mai atent cu alții decât ea.
Uneori mă întreb cum pot încăpea într-un singur om atâtea contradicții.
În ziua aceea, am întrebat-o de ce a început brusc să plângă
în timp ce râdeam ca nebunii.
S-a oprit, foarte serioasă, s-a uitat la mine și a zis: „Nu știu.”
Îl aduc mai aproape, să poți asculta ca lumea.
Poți să stai aici.
- Bună! - Urcă!
Ce?
Vreau să ascultați piesa asta
până vă plictisiți!
Pa, oameni buni!
Ce?
Vine, face, pleacă. Ce naiba?
Am văzut adineauri.
Pijamale!
Mi-e tare frică de avioane.
A fost cel mai greu lucru din lunile astea de filmare.
Dar, față de ce trăiește ea, nu e nimic.
NEW YORK, SUA
- Bună, dragă! - Bună ziua, dnă doctor!
- Mă auzi? Ce faci? - Da, spuneți.
A făcut PET-CT-ul.
E tomografia cu rezultatul cel mai probabil.
Și cel mai probabil e să fie o tumoră pulmonară.
- Cancer? - Din fericire…
Da, pare să fie un cancer. Dar este un cancer localizat.
PET-CT-ul vede tot corpul și n-am găsit cancer nicăieri altundeva.
Cu o operație bine făcută, tatăl tău e vindecat.
Să primești asemenea veste și să-ți vezi de cele un milion de obligații,
fiindcă pur și simplu nu le poți anula.
Aplauze pentru superstarul Anitta!
Facem împreună numărătoarea inversă?
Haideți!
Cinci, patru, trei, doi, unu…
Închipuiți-vă cum e să-ți iei alt nume
și să duci două vieți complet diferite și contradictorii.
Ce sexy sunt!
I-am zis întotdeauna mamei că o să fiu cântăreață,
că o să fiu celebră și așa mai departe.
Dar, când am început să cânt, mi-am zis:
„Nu, nu vreau doar asta. Vreau să schimb lumea.
Vreau să-mi schimb țara.”
Faptul că sunt aici înseamnă că mă apropii.
Reușesc să o fac, așa că sunt foarte fericită.
Și sunt așa de… Sunt foarte sexy!
Uite, mamă!
Chiar așa arăt?
Bineînțeles.
Larissa a spus mereu că are nevoie să fie văzută.
Dar să fie aici cu mama ei, văzută în dublu exemplar,
pentru ea înseamnă mult mai mult decât pentru ceilalți.
Mulțumesc!
La revedere, mulțumesc!
Mulțumesc tare mult! Mulțumesc!
Tată, la ce oră e mai bine să-ți ia sânge mâine dimineață?
Ca să aibă rezultatele când ajung
și să facem împreună tot ce trebuie?
Și, deși Anitta pare invincibilă…
Larissa nu este.
Socotelile nu-i ies mereu.
Bine ai venit, Anitta!
HAGA, OLANDA
E în regulă.
Am început în portugheză, s-o ținem tot așa!
Fir-ar să fie!
Dacă nu pică iar sunetul, putem continua.
Dacă pică sunetul, cântați voi.
În engleză, ne prefacem că e în regulă.
Sunt tare fericită!
Dumnezeule!
La aproape fiecare piesă, îmi pica muzica.
Din cinci în cinci minute, cădeau echipamentele.
Aduceți-mi ceva de băut! M-am săturat de porcăria asta.
Nu observă nimeni, doar cei apropiați.
Bună, sunt Anitta.
Vreau să vă mulțumesc tuturor…
Fiindcă nu doar dansează, cântă
și se dăruiește cu toată ființa pe scenă.
Doar asta n-ar fi mare lucru.
Dar ea controlează o mașinărie uriașă și se asigură că merge ca unsă.
Trebuie să fie epuizant.
Urăsc să fac turnee din cauză că sunt întruna pe drumuri.
Mă termină emoțional, mental, în toate felurile.
În toate zilele astea, 13, 14, 15, 16, 17,
am câte un spectacol în altă țară.
PARIS, FRANȚA
Haide! Urcă sau coboară și gata! Închide ușa!
Închide ușa, Dumnezeule!
Apa asta e fierbinte.
- Ai luat…? - Da.
Mulțumesc.
Trei spectacole la rând, futu-i!
În țări diferite. Mor, îmi vine să plâng.
Îmi vine…
Îmi vine să mor.
Știi cine e Carmen Miranda?
PORTO, PORTUGALIA
E o nebunie.
Omul trebuie să renunțe la viața lui.
Sigur că e un preț de plătit.
Cred că la un moment dat Anitta a înțeles
că Larissa trebuie să se asculte pe sine.
Că, dacă o ține în ritmul ăsta, sănătatea ei ar putea fi grav afectată.
Și mi-a pomenit de asta
fiindcă citea o carte despre Carmen Miranda,
care muncea și ea fără oprire.
Și corpul ei a cedat până la urmă.
O LUNĂ MAI TÂRZIU
E foarte complicat, frate. Foarte greu.
De cum se vindecă ceva, apare altceva.
Imediat. Corpul meu refuză să fie bine.
Nu mai suport.
De fiecare dată când întâlnesc pe cineva
care știe cine e Anitta,
dar nu suntem apropiați,
mă transform în ea.
Parcă apeși pe un buton.
Și nu vreau să fiu așa tot timpul.
Înainte aveam mai mult control.
Dar acum mă știu toți și nu mai am niciun control.
Și nu mai suport, înțelegi?
Nu suport să nu pot controla când mă transform în altcineva.
Ăsta-i prețul, nu poți renunța.
Ăsta-i prețul plătit pentru cine ai fost până azi.
- Pentru personajul ăsta creat. - Vreau să-l îngrop.
Mi-e imposibil să mai ofer cât ofeream înainte.
Și… nu mai suport.
Pur și simplu.
Poate că și de asta a decis
să se reconecteze cu ea însăși.
Dar ei nu-i plac lucrurile ușoare.
A ales s-o facă în cel mai înalt loc din lume.
O LUNĂ MAI TÂRZIU
LUKLA, PUNCT DE PORNIRE SPRE EVEREST
Să fii un artist de talie mondială
nu înseamnă doar să fii recunoscut pe unde te duci,
fiindcă lumea e foarte mare.
Lumea e foarte mare.
Întotdeauna există locuri unde lumea nu știe cine ești.
Unde nu contează cine ești.
Pe munte, toți suntem egali. Nimeni nu e tratat altfel.
Eu am urcat pe Everest, dar asta nu mă face vedetă.
E drept că unii vor să facă poze cu mine.
De câte ori ai încercat?
Am reușit din prima.
Bine, deci a fost ușor. Să mergem!
Se spune că, odată ajuns acolo,
nu mai vrei decât să urci până în vârf,
fiindcă îi vezi pe alții urcând.
„Unii se duc acolo, mă duc și eu. Pot să-i întrec.
Am reușit deja aici. Pot reuși și acolo.”
Închipuie-ți cum e acolo.
Aș fi copleșită.
Dacă ajungi în vârf,
nu poți să rămâi pe nenorocitul de vârf mai mult de opt minute sau așa ceva.
Altfel, mori acolo.
O să arăți veșnic tânăr, înghețat.
Lumea o să te vadă și o să te pomenească mereu.
A meritat?
Când ajungi la altitudinea de 7.000 de metri,
se zice că începi să halucinezi din cauza oxigenului
și nu mai poți gândi limpede.
Seamănă foarte mult cu succesul, dacă stai puțin să te gândești.
Încă o oră de mers.
Poate mai puțin.
Și dacă regretăm, ce se întâmplă?
Păi…
Dacă mâine unul dintre noi e varză și vrea să renunțe?
Sper că… n-o să se întâmple.
Înțeleg, dar dacă se întâmplă? Întreb doar.
În ziua aia m-am simțit exact cum mă simt în cariera mea.
Voiam să mă odihnesc. Mă simțeam foarte rău, obosită.
Dar cei din jurul meu sunt convinși că Anitta nu se dă bătută niciodată.
Că dă tot, până la ultima picătură,
ca să fie cea mai bună, să ajungă sus, să câștige tot mai mult.
Mai că nu mă credeau.
Ar trebui să ne întoarcem.
Mi-e frică.
- Nu vrei să renunți, asta zice multe. - Ba vreau!
- Nu. - Ba vreau. Băieți!
- Ce ai spus? - De ce spuneți…
Ți se pare genul care renunță?
- Asta vreau să zic. - Dar…
Nu se lasă când își pune ceva în cap.
Băieți, ascultați!
Înainte nu mă dădeam bătută niciodată.
Dar acum? Nu mă deranjează să chem un elicopter și să zic:
„Da, fraților, mi-e rău. N-am reușit. Hai să avem grijă de mine!”
Nu mă deranjează deloc.
M-am bucurat deja de experiență.
Prima mea drumeție.
Mi-au plăcut priveliștile.
A fost grozav. Mi-a plăcut mult.
Nu simt nicio nevoie să merg mai departe de-atât.
De ce e rău să te dai bătut? De ce e rău să te răzgândești?
Voiam să fiu liberă.
Simțeam că, dacă aș continua să urc,
ar fi doar ca să îndeplinesc așteptările echipei de filmare.
Nu voiam să-i dezamăgesc.
Dar, deodată, dorința de liniște era mai mare
decât cea de a ajunge în vârf.
Poate dacă ajungeam doar la jumătate, aș fi avut avantajele ambelor lumi?
Să mă bucur de loc, de natură,
să filmez ceva și să am liniște.
Bine, n-o să am imagini cu mine în vârf.
Dar oare aș suporta consecințele
de a ajunge în vârful vârfurilor?
Sunt prea multe efecte secundare. E valabil pentru amândouă, nu?
Am început să-mi regândesc cariera și întreaga viață.
Îmi place să călătoresc singură, să merg pe străzi fără bodyguarzi.
Să mă împrietenesc cu necunoscuți întâlniți în baruri.
Să dansez în mijlocul ringului…
Poate dacă Anitta urcă mai sus,
Larissa n-o să mai aibă parte de așa ceva.
Și atunci?
Atunci ce facem?
M-am bucurat pentru ea.
Fiindcă uneori avem nevoie să renunțăm tocmai ca să putem continua…
chiar dacă în altă direcție.
Iar direcția în care merge acum e
de a nu avea nevoie să fie mereu în top.
Cântăreața Anitta a petrecut cinci zile într-o tabără spirituală.
A făcut așa-numita „hartă gestațională”.
S-a izolat în căutarea echilibrului, departe de agitația cotidiană.
RIO DE JANEIRO, BRAZILIA
M-am vindecat, s-a terminat!
S-a terminat tot!
Mă refac, îmi vindec cicatricile, mă reinventez.
Gata. Trebuie să te duci acolo.
Scumpo!
Ai încredere în mine! Dacă nu te duci, te târăsc eu.
Dumnezeule!
- Mamă! Doamne, mamă! - Ești fericită? Slavă Domnului!
Nu prea mi se confesa, să-mi spună prin ce trece.
Nu mi-a spus nimic niciodată. Dar eu o întrebam mereu.
Uneori îmi spunea: „Mamă, renunț. Nu mai suport, renunț.”
- Așa e Renan. Așa a fost mereu. - Așa sunt eu.
Tu.
Eu sunt genul care țipă și se agită.
- Sunt genul… - Așa ai fost mereu.
Da, dar acum sunt așa și îmi place că sunt așa.
- Bravo! - Așa trebuie să fie.
- Exact. - Și așa trebuie să fiu.
- Sunt veselă, mă agit, cânt… - Așa!
Fac glume, fac prostii și-mi place să fiu sărită de pe fix.
Îmi place să fac lucruri sărite de pe fix
și sunt foarte fericită.
Sărită de pe fix cum sunt!
E cineva acasă?
Frumusețe!
Când suntem copii,
nu prea știm cine suntem.
Suntem cine decid cei din jur.
Și uneori poate dura toată viața.
Larissa a fost mereu deosebită, altfel.
Dar nu știu, am impresia
că n-a încăput niciodată în ea, așa că a încercat să fie mai banală.
Dar cred că în punctul ăsta al vieții, pe la 30 de ani,
începem să vedem ce contează de fapt.
Anitta e un personaj.
Vrea să fie tare, puternică.
Dincolo de toate astea e Larissa, făcând ce face din copilărie.
Mie mi se pare că se transformă pe scenă.
Dar, de-a lungul anilor, am simțit că e în mai mare măsură Larissa.
Devine tot mai mult ea însăși.
Își dă voie să devină.
Ați văzut Luna azi?
L-am scos pe Charlie la plimbare și, când m-am uitat în sus…
Nu știu cum e în Brazilia, dar aici e superbă. Dumnezeule!
Nu mă pot opri din plâns. E foarte frumos.
Vă iubesc mult pe toți! Sunt recunoscătoare că vă am în viața mea.
Ce Lună frumoasă!
Am văzut-o schimbându-se.
Nu mai știu de câte ori m-a trimis
la constelații familiale, Kundalini, tabere spirituale…
Înainte dădeam petreceri ca să bem și să ne facem de cap.
Acum organizez întâlniri de evoluție spirituală,
ca toți să devenim ființe de lumină.
Vorbeați?
Credeam că ai început ședința cu ea.
- Nu, aștept. - Mi-am zis… Super!
Azi am făcut activarea Kundalini, nu?
Da, am activat Kundalini, energia noastră cea mai puternică.
Sunt numai pace și liniște în clipa asta.
Dă-mi o îmbrățișare. Ai de învățat, nu?
Trebuie să faci niște cursuri.
Ia te uită! M-ai îmbrățișat și tu!
JU AMARAL, PRIETENA LARISSEI
Dă-i toate îmbrățișările!
Va trebui s-o faci la zece zile.
- Eu nu îmbrățișez. - Ba m-ai îmbrățișat. A fost drăguț.
- Dar nu sunt… - Da, dar nu ea e…
Te-am îmbrățișat acum.
Ba chiar am prelungit îmbrățișarea.
Acum până și mie…
Te iubesc!
Are problema asta. Trebuie s-o înșfaci ca s-o pupi.
O înșfac și face: „Dumnezeule!” Trebuie s-o calmez.
Suntem prietene.
O să găsească o cale să evolueze spiritual, psihic.
Dacă nu-și ia vacanțe, dacă nu-și dă timp să-și refacă energia,
o să se îmbolnăvească iar.
E o căutare aproape continuă.
Larissa încearcă de toate. Yoga, Kundalini, tabere spirituale, tot.
Ca să aibă puterea să urce pe scenă ca Anitta.
Nu vrea să fie singură.
Vrea să aibă prietenii aproape.
Te iubesc, Ju!
Doamne, scumpo!
O ultimă gură.
- Faci o baie? - Scumpo, sunt…
Nu, fiindcă n-am prosop, să mă șterg.
Dar sunt foarte fericită.
Natura e frumoasă.
Marea e frumoasă.
Vecinii care ne văd bete sunt frumoși.
Totul e frumos.
Am putea sta aici până dimineață. Și la răsărit…
Scumpo!
Mi-a plăcut ce am făcut. Cred că am schimbat viața oamenilor.
Dar oare am transmis mesajul corect?
E foarte frumos!
Soarele răsare acolo sau dincolo?
Am ajuns în punctul în care am realizat deja tot.
Am realizat tot ce mi-am dorit.
Voiam să fiu numărul unu mondial, am fost.
Dar, după ce am realizat asta,
doar fiindcă ceilalți așteptau următorul hit,
eu am încetat să mă relaxez și am început să caut următorul hit.
Am visat mereu să fiu numărul unu.
De ce nu m-am bucurat de asta, de ce n-am călătorit?
O să te uzi din cap până-n picioare!
Urăsc întrebarea asta.
„Ce planuri ai pentru anul viitor? Ce planuri ai pentru…”
Habar n-am, futu-i!
Habar n-am!
Nu poți să rămâi la nesfârșit în top,
rămânând întreg la cap și fiind cu adevărat fericit.
Nu ești cu adevărat fericit
decât dacă pierzi tot și continui să fii fericit.
Cred că… dacă faci tot ce am făcut eu,
să fii peste tot în același timp,
întotdeauna există un mare gol.
Nici nu te mai gândești la tine.
Vrei mai mult, mai mult.
Mai multă atenție, tot mai multă.
În cazul meu, cred că golul era atât de mare,
că nu conta cât de mult succes aveam.
Nimic nu umplea golul fiindcă e înăuntru, nu afară,
iar noi încercăm să-l umplem cu lucruri din afară.
Dacă pierd tot mâine, o să mai fiu fericită?
Asta vreau să testez.
Să mă opresc și să-mi zic:
„Stai puțin! Trebuie să învăț să fiu fericită fără toate astea.”
Cred că asta e valabil pentru toți.
Am vrut să fac filmul ăsta
ca să încerc să le spun oamenilor
că nu-i nevoie să fie celebri și bogați ca să fie deosebiți.
Dacă vă spun…
că nu-i nimic
dacă mâine sau anul viitor
nu aveți o mașină mai tare decât cea de acum?
Nu-i nimic dacă anul viitor nu vă luați o casă mai mare.
Nu-i nimic dacă în următorii cinci ani nu lansez niciun hit, înțelegeți?
Fiindcă putem fi fericiți fără hituri.
Ce bine am dormit!
Vino, cățelușule!
Vino să te cocoloșească mami!
Știi ce-i amuzant?
Citeam cartea aia albastră și am terminat-o.
Și era un capitol absolut bestial despre moarte.
Zicea că trebuie
să-ți trăiești viața ca și cum ai muri mâine.
ASPEN, SUA
Dacă ar fi să mori mâine,
ai prețui fiecare minut de azi.
„Uau, m-am trezit! Uau, uite cum arată cerul!”
Din nou!
- Mai vreau. - Mai tare!
Am citit asta și m-am culcat.
Când m-am trezit, mi-am zis: „Fir-ar să fie! Exact așa e!”
Și dinamita face…
Asta a schimbat tot pentru mine.
M-am trezit în ziua aia…
minunându-mă de absolut orice.
Minunându-mă de hotel, de cer. „La naiba!”
Și mi-am făcut spectacolul fericită, fiindcă puțin îmi păsa
ce o să se întâmple apoi, dacă oamenii se uită sau nu.
La naiba! Voiam doar să mă distrez făcându-l.
Voiam doar să profit de fiecare secundă din ziua aia.
E prima oară când zărim…
Când am cunoscut-o, m-am dus acasă euforic.
Parcă era Crăciunul, Anul Nou, nu știu.
Uite, te pierzi în zăpadă.
- Mulțumim. - Cu plăcere.
- E tare? - Stai!
Foarte frumos.
La fel, când ne-am sărutat.
Mie nu-mi zâmbește așa.
Iar când m-a chemat să facem filmul ăsta, a fost cam tot așa.
- Ai auzit? - Sigur că am auzit.
Sigur, știa deja că lucrez în cinema.
Trecuse mult timp. Propunerea era pur profesională.
Probă. Probă de sunet.
Te salvez iar, Pedro. Să rămână înregistrat.
Dar m-am simțit din nou ca la 13 ani,
când repetam ce o să-i spun după școală.
Ce spun ochii mei acum?
Nu m-am așteptat să trăim ce am trăit.
Mi-e jenă să spun.
- Zi! Ca să știu că-mi citești gândurile. - Nu, mi-e jenă.
M-am îndrăgostit din nou. Cred că și ea.
Poți să lași camera și să vii lângă mine? Nu vreau să mai vorbesc cu camera.
La naiba, Pedro! Ești fantastic!
Faci tatuaje, gătești, ești al naibii de sexy, ești bun la pat,
cânți la tobe, cânți la chitară, ești citit.
Ori ești nemaipomenit, ori m-am îndrăgostit și m-am prostit.
Charlie nu mă lasă să te îmbrățișez, Pedro.
Încă vorbești la telefon?
Mă bag în convorbirea ta.
În viața Anittei, e puțin loc pentru o relație.
Fugi! Trebuie să merg la terapie.
De fapt, cred că am văzut-o doar pe Larissa.
Larissa pe care am cunoscut-o
sau cine știe?
Pe care cred că am cunoscut-o
când ne întorceam la hotel pentru una, cel mult două ore.
Dar am dat-o în bară cu ea și n-a vrut să rămână cu mine.
Acum.
Dacă ar trebui să numesc un defect de-al Larissei, ar fi ăsta.
Capacitatea înfricoșătoare de a pune punct dacă nu e exact cum crede ea că e bine.
Ce planuri ai azi?
Ce faci azi?
Cine primește prima felie, Larissa?
Lumea mănâncă deja.
E prima oară când gust. Fiți alături de mine!
Am înțeles.
Cert e că, după seara aia,
drumurile ni s-au despărțit.
Lucram în continuare la proiect, camera continua să filmeze,
dar obiectivul devenise zid.
- Ești tristă? - Nu.
Atunci de ce-i așa de ciudat?
Păi…
când nu știm ce se întâmplă, devine ciudat.
Dacă nu cumva vrei să-mi clarifici.
Ce se întâmplă?
Relația asta, faptul că lucrez cu tine,
e îngrozitor pentru mine să mă apăr de ce simt.
Când a început tot,
ți-am zis că n-ar fi bine?
Că ar complica tot.
Și cine a insistat?
Tu.
Te porți într-un fel,
apoi te răzgândești,
nu-mi explici de ce, nu spui nimic.
Nimeni nu poate fi obligat să fie cu nimeni. Nimeni.
Filmați?
Da, dar nu-i nimic. Ce e?
- Fiică-mea ține morțiș să te salute. - Imediat vin.
Fir-ar! Am stricat tot?
Am vrut s-o rezolvăm, dar ea hotărâse.
Ultima zi de filmare.
Mauro, tatăl Larissei, făcea 60 de ani.
Larissei i-au plăcut mereu aniversările.
Aici îi seamănă Anittei.
Adoră să dea petreceri.
Nu doar pentru ea, pentru toți cei dragi.
Nu știu cum de are timp.
Uneori cred că e ca un ceas care merge după alt program.
E în mijlocul uraganului, rezolvând sute de probleme,
dar sună un prieten cu o problemă și ea lasă totul până se rezolvă.
Când cântam pentru 20.000 de oameni, eram foarte calmă, dar acum…
Super calmă.
Bună seara tuturor!
Bun-venit prietenilor tatei, rudelor.
E prima petrecere a tatei de ziua lui,
așa că trebuia să fie în stil mare.
I-am zis: „Tată, e imposibil să-ți facem o surpriză, nu?”
A zis: „Firește. Doar vorbesc cu duhurile.”
Dar am o surpriză pe care n-a ghicit-o.
Că spectacolul de azi îl țin eu. Puteți începe.
Copiii mei mi-au moștenit latura spirituală.
Fiecare avem un duh, un Orisha.
Când te îngrijești de calea ta, Orisha găsește drumul cel bun pentru tine.
Drumul strămoșilor tăi.
Larissa are un Orisha copil.
Un Oshosi, un copil.
Dumnezeule!
Îl sun pe tata!
Să vedem ce zice!
- Tată! - Bună, dragă!
Uite ce port în seara asta.
Nu-s frumoasă?
Arăți ca un Orisha.
Cu evenimentele astea uriașe din lumea celor celebri
nu cred că eu m-aș descurca vreodată.
Dar ea era fericită.
Când a anunțat-o tatăl ei că e complet vindecat de cancer,
era cât pe ce să înceapă să danseze în mijlocul străzii.
E mare figură.
Nu pot să nu mă gândesc că viața ei chiar pare un film.
A câștigat un concurs de frumusețe cu o rochie din pahare de cafea.
Avea doar șase ani.
Și acum poartă o rochie cu perle.
Fata pe care o știu din Honório
și femeia reîntâlnită acum, pe scenă,
și-a schimbat numele ca să poată fi atât de multe lucruri.
Cea mai iubitoare fiică și soră și, în același timp, propriul ei imperiu.
Îmi iubesc mama, tatăl, fratele.
Mama e o tipă dură. E greu să treci de carapacea ei.
E o mamă grozavă,
dar nu mă îmbrățișa, nu mă săruta.
Acum mi-e cea mai bună prietenă.
O sun tot timpul. Și e perfect.
După atâta timp petrecut cu ea,
am înțeles că Larissa și Anitta,
care înainte se luptau pentru spațiu în mintea ei
ori ca să vadă cine domină,
au înțeles ce am înțeles și eu.
Nu poți trăi respingând jumătate din cine ești.
Și, în fond, toți suntem ființe duale. Nimeni nu e doar într-un fel.
Sper din tot sufletul să ne reîntâlnim în alt moment al vieții.
Să o pot filma așa cum am filmat-o:
dansând, cântând și fiind martorul acelei întâlniri de neuitat
dintre ea și forța difuzoarelor.
Larissa!
PLAJA SÃO CONRADO, BRAZILIA
ULTIMA ZI A CARNAVALULUI
Uite, s-a făcut zi!
Te duci să alergi?
A fost mai bine decât în orice club!
- Nu? - Ba da.
Sunt udă toată.
Am fi dansat pe aceleași cântece.
Nu-s rele cântecele, dar am mai făcut asta.
În schimb, am văzut răsăritul.
N-am venit niciodată aici înainte să fiu cântăreață.
În sud.
Trăiam în Rio, dar nu venisem niciodată la São Conrado.
Nu mai fusesem pe plaja asta.
A fost mai bine decât în club.
Futu-i!
O mulțime de oameni beți, enervanți și cu chef de vorbă.
Da, și eu am avut chef de vorbă.
Dar am zis lucruri interesante.
Sunt foarte fericită.
Sunt foarte fericită!
Am decis să fiu foarte fericită
și o să fiu fericită indiferent se întâmplă.
Nu poți să iei și tu decizia asta?
De ce nu trăiești deja fericirea?
LARISSA: CEALALTĂ LATURĂ A ANITTEI
Cred că vreau să fac sex.
Caut pe cineva.
Ghici cu cine o să… N-o să ghicești niciodată.
Vreau…
Cum să zic?
Nu să fac sex.
Vreau să am raporturi intime în timp ce ascult mantre.
Dacă las tot baltă și mă fac cântăreață de mantre pe un munte…
- Vin cu tine. - …vii cu mine?
Subtitrarea: Georgeta Huzum