Downloaded from YTS.MX
Ти танцюєш, так?
Official YIFY movies site: YTS.MX
Посміхнися.
Вона танцює!
Ти танцюєш?
Ларіссо!
Бачите дівчинку в рожевому,
що стоїть у кутку на свій день народження?
Її звати Ларісса.
Тоді, у квітні 94-го,
коли всі на вулиці говорили про Кубок світу,
вона святкувала свій перший рік життя.
Коли вона народилася,
30 березня роком раніше,
ніхто не знав, що Ларісса,
яка танцює перед динаміками,
стане Аніттою, найбільшою поп-зіркою в історії Бразилії.
Анітто, я тебе люблю!
Ніхто не знав.
Адже тоді Ларісса була просто дівчинкою з Оноріо Ґуржел.
Це місце настільки далеке
від Ріо з босановою і «Дівчини з Іпанеми»,
що світ про нього дізнався саме завдяки ній.
Вона принесла фанк з фавел в найважливіші заклади світу.
Якщо звернути трохи уваги…
ви побачите, що ця дівчинка, крихітка з Оноріо,
вже вирізнялася.
Це було дитяче свято, повне людей,
але вона була сама.
Ніби вона танцювала, але в той же час дивилася ззовні.
Розділена надвоє.
Вона не знала, що Бразилія виграє той Кубок,
чи що вона зрештою розділиться надвоє
і стане цим гігантом, Аніттою,
і потім шкодуватиме, що на вечірках вже не буває в кутку.
І в кутку вечірок, і в кутку себе самої.
Бо все, що залишилося з цієї вечірки на тему «Червоної шапочки», —
це сила динаміків.
Анітто!
Анітта — номер один…
Співачка увійшла в історію на найважливішому музичному фестивалі…
Коли я починала, по радіо не крутили фанк.
Довелося переробити свої пісні під поп.
-Анітта одержала ще одну нагороду. -У неї інтенсивний тур.
Вона була в багатьох містах, дала купу концертів.
З околиць Ріо у світ…
Дівчина з Ріо!
-Анітта! -Анітта!
Коли Ларісса покликала мене взяти участь у цьому фільмі,
я трохи розгубився.
Я не зовсім розумів, що відбувається.
-Вона ж тепер Анітта. -Анітта!
І може взяти будь-якого оператора.
Чому я?
Але коли вона пояснила, здається, я зрозумів.
Ти будеш зі мною і все зніматимеш.
Коли Анітта працює, і коли в Ларісси приватний час.
Будь-хто може знімати…
Анітту.
Гадаю, це вже всі робили.
Але Ларіссу…
Ларіссу — ні.
Бо мені потрібна тактовна людина.
Ларісса — це таємниця, до якої майже ніхто не має доступу,
і вона проявляється лише з тими, кому вірить,
з тими, хто був з нею від початку.
Ми можемо почати коли ти захочеш.
Коли скажеш, я почну.
Власне,
гадаю, я тут, бо ця плутанина між Ларіссою і Аніттою,
творцем і творінням,
досі не владнана в її голові.
Нагороду за відеокліп отримує…
Боже мій!
Роботу зірки з Оноріо Ґуржел визнали,
і вона отримує нагороду за найкращий латиноамериканський відеокліп на VMA,
конкурсі американського MTV.
Гадаю, вона розуміла, що моя точка зору
і той факт, що ми з одного місця, допоможуть у процесі.
Бразиліє, ми знову тут. Ми знову тут.
Сьогодні я тут виконала ритм,
який у моїй країні багато років вважався злочином.
Я народилася і виросла в гетто Бразилії.
Тепер у світі чутимуть більше бразильського фанку,
і це лише початок.
Бразильський фанк виграє VMA. Дякую!
Анітта!
Для мене бути тут щороку,
єдиній представляти свою країну — це дещо особливе.
Дякую вам усім.
Анітто, поглянь і піднімися…
Здавалося логічним, що вона покликала мене.
Але перед самим початком я трохи запанікував. Воно й зрозуміло.
Ларісса, перша дівчина, яка мені сподобалася,
тепер була королевою світу.
І ще, можливо вона не знає,
але й королевою невдалого кохання мого життя.
Я відправляла й видаляла повідомлення.
Питала, чи ти залишишся там спати.
Питала, чи ти не хочеш прийти сюди.
Бо я пишу щось таке, і потім думаю: «Дякую!»
Боже, це я востаннє кажу тобі щось приємне.
О ні, я тобі знову докучаю.
Думаю, бляха, відправлю, байдуже.
Байдуже, чи тебе це душить. Хрін з ним.
Привіт, я на тебе серджуся. Але я не можу, правда? Годі хвилюватися.
Бо я тебе кохаю.
ВИХІД
НЬЮ-ЙОРК, США
-Він нас зніматиме? -Так.
Завмри. Зосередься.
Ви знаєте, що ми знайомі з 12 років?
Не може бути.
-Так. -Так.
Коли ми були молоді, мені було років 11.
А йому було 13.
Ми були на рок-концерті.
Він був страшенно сексуальним,
просто неймовірно.
Найсексуальніший хлопець на районі, шалено сексуальний.
А я ні.
І тоді… Чекай, ногам боляче.
Він підійшов мене поцілувати.
Я не могла повірити, що я його цілую —
настільки він був сексуальним.
А я була бридкою!
Я була бридкою!
Боже.
Я була бридкою, а він був гарячим. Я все думала: «Боже мій!
Це найсексуальніший хлопець, якого я цілуватиму у своєму житті».
Я була такою щасливою!
А моя подруга поруч цілувала його друга!
І я ось так…
Аж раптом
посеред поцілунку
підходить
мій брат Ренан!
Ренан робить ось так.
«Припини цілувати мою сестру!»
А я…
«Замовкни на хрін!
Ти знаєш, коли ще я цілуватиму такого класного хлопця? Ніколи!
Ніколи! Він найгарячіший, кого я цілуватиму!
Стулися! Іди геть звідси!»
Мій брат дуже розізлився. Він пішов.
Я підійшла до нього й кажу: «Давай продовжувати!»
Я працюю з нею відколи вона лише почала співати іспанською.
Я була менеджеркою Джея Балвіна,
і ми допомагали їй з піснею Downtown.
Анітта однакова, куди б ми не вирушили.
Вона має енергію, дарує радість життя.
Вона отримує бажане.
Без питань.
Вона не боїться болю.
Вона знає, що зможе все пережити.
Анітта — супергероїня.
А Ларісса — людина.
Вона дуже вразлива.
Першого разу я знімав її від лаштунків.
До такого я зовсім не звик.
Я завжди був поряд з Ларіссою.
Заходь.
Ой, даруйте.
Здається, я не представився.
Я Педро, і я теж з Оноріо.
І мало-помалу я почав розуміти,
коли Ларісса покидає сцену й виходить Анітта.
Ось так.
Я повернулася.
Хочеш ти того чи ні.
Коли вона запросила мене знімати фільм,
гадаю, вона хотіла людину, яка знала її до появи Анітти.
Я погодився, бо зрозумів, що вона хоче говорити про це, про цей шалений поділ.
І оскільки я знав її ще тоді,
був одним з небагатьох, хто міг це пояснити.
Я знаю, що моє кохання до неї не має з фільмом нічого спільного.
Але я подумав,
може, тепер я наважуся
сказати їй все, що відчував ці роки,
спостерігаючи здалеку.
Зйомки фільму зближують людей.
Я рада, що ти повернувся.
Я теж радий, що повернувся.
Чи між нами досі щось є?
Чи вирішить вона, що цей звичайний хлопець цікавий,
після того, як спілкувалася із зірками?
Чи зможу я знімати її професійно і не вплутувати особисте?
Коли ми разом, ти почуваєшся краще?
Мабуть. А що?
Нічого.
Чи гірше…
Чудово.
Чи вона досі та сама?
Чи зможу я бути собою?
Звісно, я їй цього не казав,
але я про це думав, заходячи з нею в готельний номер.
Мені одягтися?
Пам'ятаю, вона любила звати мене на ім'я, бо так звали її дідуся.
Він теж був музикантом.
І це він познайомив її зі світом музики.
Педро! Де Педро? Педро!
Наче мене довго не було поряд.
Тебе довго не було поряд.
У мене нічого не змінилося.
Я, Анітта, Ларісса й моя камера.
Камера, що прийшла до однієї особи,
раптом опинилася між двох.
Дві надзвичайні жінки,
які дивом відчинили ці двері мені,
а тепер і вам.
У тебе хтось є?
Ні. Думаєш, я з кимось зустрічаюся?
-Так. -Чому?
Просто так думаю.
Гадаю, у тебе хтось є, і ти мені не кажеш, бо…
Це заради мистецтва.
-Я бачила твою дівчину в інстаграмі. -Он як? Кого?
-Ту, що там. -Кого?
У тебе в інстаграмі.
На фото?
Ми розійшлися десь…
чотири місяці тому.
То ти самотній?
-Самотній. На жаль. -Справді?
Справді.
Навіщо мені брехати?
Не знаю.
Тобто знаю.
Знаєш, що мене дратує? Коли ти розповідаєш,
як ми були дітьми, і ти кажеш, що була бридкою.
Я була огидною!
Ларіссо, припини.
Я справді була огидною. У класі…
Так казали твої друзі?
Коли я заходила в клас,
діти вдавали, що помирають від того, який у мене великий ніс.
-Присягаюся. -Що?!
Вони вдавали, що задихаються на смерть.
Що це був за клас?
Тоді в мого тата був лайняний етап з бізнесом.
Тож доводилися ходити…
до громадської школи.
Я любила вчитися, була ботанкою.
І боялася ходити в громадську школу. Думала, бляха!
Тоді відбувався конкурс. Я не вірю в збіги.
Гадаю, це сталося, щоб я могла розповісти цю історію.
Був конкурс «Дівчина весни».
Призом була стипендія.
І я подалася на конкурс.
Звідки я знаю, що потворна? Бо я стала… Я була потворною.
Подавшись на конкурс, я стала посміховиськом школи.
Темою конкурсу була переробка.
Я прийшла додому й кажу: «Мамо, я подалася на конкурс
і мушу виграти, бо приз — стипендія».
Ми з мамою почали робити одяг з паперових стаканчиків.
Коли ми туди прийшли, дівчата були як ляльки.
Поглянь на неї.
Це ж Пако Рабанн.
А глянь на мене!
Мама каже: «Ларіссо, ходімо звідси».
Питаю: «Мамо, ти чого?»
А вона: «Ні-ні.
Ти що, не бачиш, що їм наймали бозна-кого,
а ми тобі зробили костюм удвох?»
Я їй кажу: «Мамо, це не суттєво. У них немає того, що маю я».
-Вона питає: «І чого ж?» -А я кажу: «Харизми».
Я вийшла на сцену отак.
Ось так.
Так! Розумієш?
-У мене є фото. -Я можу це уявити.
-Ні… -Усе.
У мене є фото.
Була сьома година, і моя мама почала…
Вона зібралася йти.
Вже була біля дверей.
Коли пані оголошує: «І переможиця…
Ларісса де Маседу Машаду!»
Я подивилася на тітку й питаю: «Хіба я не казала, що виграю?»
І помарширувала на сцену.
Схопила свою стрічку, квіти й стипендію.
Я вчитимуся безплатно.
ДИТЯЧИЙ САДОК «ГОРДЕ КАЧЕНЯ» РІО, 14 ГРУДНЯ 1998 Р.
Ларісса ще немовлям була сильною особистістю,
і досі нею є.
Навіть коли вона була дитиною, усе мало бути по її,
і ніяк інакше.
Вона завжди такою була.
Постійно вигадувала ігри: «Давай будемо співаками,
давай пограємо в це, давай пограємо в театр».
Вона була головною, усім керувала ще з дитинства.
Гей!
Дай мені це!
Ми завжди були дуже близькі.
Коли був день народження, усі приходили.
Вона постійно каже так:
«Ми завжди були щасливі, правда? Хоч з грошима, хоч без».
Я кажу: «Саме так».
У таких місцях, звідки ми з нею, родина — головне.
Це основа.
Я завжди дуже цінував свою.
Але не бачив такого, як робить Ларісса.
Привіт, тату. Як ти?
Тату, мені снилося, що ти в ліжку, кричиш від болю в спині.
Усе гаразд?
Анітто, дуже дякую…
Дозвольте записувати. Англійська влаштує?
-Як вам зручно. -Чудово.
Анітто, ви з самого початку хотіли світову кар'єру,
і ви її собі влаштували.
Ви сумуєте за чимось, що було на початку кар'єри?
Гадаю, я насправді сумую за тим, як цілодобово була зі своєю родиною.
-Мамо! -Тату!
Я дуже сумую за рідними, коли вони не поруч.
У мене емоційна залежність.
Коли померла моя бабуся,
вона почала… Через рік
вона почала спілкуватися зі мною у снах.
Вона була моєю найкращою подругою.
У моїй релігії вважається, що люди не помирають.
Вона зі мною говорить, розповідає, що станеться,
розповідає про майбутнє.
Вона моя подруга, і ми з нею і далі спілкуємося.
Я знаю, що вона не мертва.
Ти досі плачеш?
Боже мій.
Мій брат знає, як я думаю, чого хочу.
Це дивно. Я ним дуже захоплююся.
Не уявляю свого життя без нього.
Він любов мого життя, найбільша любов.
Ми разом працюємо.
Завтра я їду з тобою.
Я цього не очікувала, і він теж.
Але тепер я відчуваю, як він мене любить, а він — як я його.
Він моє все.
Тату, я тебе дуже люблю.
Мені подобається бути з тобою. Я це люблю. Я дуже щаслива.
Коли я поруч з тобою, моє життя краще,
з'являється веселка.
Ти чудовий. Я тебе люблю.
Я теж, моя люба.
Я теж дуже радий, коли ти поруч. І дуже щасливий.
Я тебе також сильно люблю.
Я радий, що ти щаслива.
Ларісса також близька зі своїми тітками.
Я це бачив в Оноріо,
і я це бачу в інстаграмі, коли вона подорожує і всіх бере із собою.
-Португальський. -Португальський?
Я хочу своїх рідних і друзів на сцені.
Виходять мої рідні, ви дістаєте прапор Бразилії.
-Супер. -Мої друзі, усі танцюють…
Або коли вона виводить усю сім'ю на сцену.
Моя родина тут зі мною.
Це один з найкращих днів мого життя. Дякую, Португаліє!
Я досі думаю, скільки історій має Ларісса.
Ще раз, що?
Коли я була маленькою, у ТЦ були діснеївські персонажі.
Мінні, Мікі, Плуто.
-Діснеївські. -До кожного була черга.
Так.
Ми не могли стояти в черзі до Мінні,
бо вона була надто довга.
Ми пішли до найкоротшої — до Плуто, до…
А вона стояла, дивилася, і не сказала нічого на кшталт:
«Я не хочу». Вона стояла, думала й дивилася.
Ми казали: «Черга до Мінні велика». А вона отак.
І раптом — де Ларісса?
Там був страшенний натовп. Ми думаємо, де ж Ларісса?
Я почала плакати. Кажу, її викрали.
Вона була крихітка. «Заспокойся» — кажуть. А я нервувала!
Вона просто зникла. Де ж Ларісса?
Стоїть у черзі.
Нас налякало, що вона не влаштувала нам сцену,
не сказала: «Я хочу туди піти».
Ні, вона просто пішла. Вирішила собі: так нормально.
І просто пішла.
Тітки ростили її разом з матір'ю,
бо вони троє працювали разом.
Міріам, Марсія і Марілья.
І оскільки Міріам і Мауро розлучилися, коли Ларіссі було менше двох,
а Ренану чотири, тітки стали її прихистком.
У Ларісси навіть є проблема.
Вона думає, оскільки її брат був старшим під час розлучення,
він провів з ними більше часу, і вона почувається покинутою.
Іноді люди, які начебто не потребують уваги,
потребують її найбільше.
І коли не отримують її, стають черствіші.
Гадаю, тут саме те.
Ларісса тендітна,
чуттєва,
а Анітта дуже черства.
Іноді навіть страшно.
Але обидві в душі дуже романтичні,
навіть якщо Ларісса це добре показує,
а Анітта — зовсім навпаки.
І хто сказав, що не можна бути всім одразу?
Для того, хто все дитинство почувався непомітним,
як вона завжди каже,
я не знаю,
гадаю, простіше вибрати одну версію себе,
а потім зрозуміти, що обидва боки можуть…
Як це сказати?
Співіснувати.
Усе моє дитинство мене в домі не помічали.
Мама не приймала мене тією, ким я була.
Хотіла, щоб я була скромнішою.
Скромнішою?
Менше виступала, менше говорила,
була менш яскравою, менш екстравагантною, менш…
Вона завжди казала, що я маю бути як мій брат.
Мій брат завжди був тихішим,
схожим на неї.
А я була більш…
А я не хотіла не бути…
Я хотіла бути…
Якби не моя кар'єра,
якби я не створила всього цього як Анітта,
те, що я маю…
усі рази, коли я творила…
історію у своїй країні, у…
у всьому цьому,
здається, я б не мала цінності.
Наче на мене й дивитися не варто.
Бо якби я не зробила цього всього і не стала Аніттою…
я була б неважливою, розумієш?
Саме так було все моє дитинство.
Привіт, мамо. Як ти?
Пам'ятаєш Педро?
Мій друг дитинства з Оноріо. Білявий, блакитні очі, я його цілувала.
Він знімає зі мною фільм.
Я тебе дуже люблю. Відео було дивовижне.
Дуже чарівне.
Я повертаюся в Маямі. Дуже тебе люблю, сумую.
Чарлі, підійди!
Чарлі!
Як думаєш, птахи можуть літати так високо, як їм хочеться?
Висоті польоту птаха є межа?
Є.
Яка?
Анітта встановила новий рекорд
своїм хітом Enlover, що став номер 1 у світі у спотіфаї.
-Де моя мама? -Вона тут.
-Ти можеш повірити? -Матусю!
Ти можеш повірити? Я теж ні. Досі не віриться.
Анітта!
-Я казав… -Тату!
Боже!
-Це чудово. -Боже!
-Так.
-Так, люба. -Тату…
Це неймовірно.
-Так. -Неймовірно.
Повірити не можу.
Воно грало, і потім…
Гадаю, для будь-якого артиста найбільша винагорода —
мати змогу робити саме те, що ти хочеш робити як артист,
і щоб світ це сприймав.
СТУДІЙНИЙ ЗАПИС ENVOLVER
Крутяк!
-Краса! -Так, згоден.
-Клас. -Це офігезно!
Мені хтось сказав, що бразильці не можуть мати міжнародну кар'єру.
Бо всі пробували,
і минулого разу це було в тому столітті, з босановою.
У цьому столітті такого вже не було,
я вже мала найвідоміші пісні в країні,
і я почала розпитувати: «Так, а що далі?»
Пам'ятаю, я подзвонила брату…
«Я хочу світову кар'єру. Випущу пісню іспанською».
А він каже…
«Навіщо?
Нам лише зараз вдалося побороти упередження в нашій країні,
і ти хочеш пройти все це знову?
Доведеться починати з нуля,
робити те, що ти робила шість років тому.
У тебе вже немає тієї енергії». А я кажу:
«Я хочу це зробити».
ДОЛИНА КОАЧЕЛЛА
-У нас що, будуть ці діри? -Ні.
Оскільки це квадрат, не можна рухати так.
Ні, ходімо. Я покажу, як це працює.
Я завжди муситиму нести мою культуру
і приймати її, бо це моє коріння.
Вона бореться за те, що для неї важливо. За те, ким вона є.
Ідеально!
Перша бразилійка топ один у світових чартах,
перша бразилійка, що виступає на головній сцені Коачелли.
Відчуття — так, давайте продовжувати.
Усе так, як має бути. Усе правильно.
-Привіт! -Ось і ми!
Класна…
Класна дірка для косичок.
Мені треба, щоб волосся звисало.
-Не плуталося. -Щоб було на волі!
Як захочеш. Можна бути тут, зависати…
Тут потім будуть напої, позаду, якщо забажаєш.
Тут можна курити, можна робити що хочеш. Це практично…
-Це як мій світ. -Це фавела. Роби що заманеться.
-Ми на районі. Чилимо. -Тут трохи брудно…
Динаміки.
Є артисти, які змінили свої імена
і створили, не знаю, інші персони.
Але зазвичай стається так, що одна із цих сторін
припиняє існувати.
У неї ні.
Так я з'явлюся на сцені, дивись.
На мотоциклі.
У фавелах деякі люди живуть високо в горах.
-Так. -І ми не любимо аж туди підніматися пішки.
У нас є мото-таксі.
Ти платиш один чи два долари, і тебе відвозять до будинку
і спускаються з фавели.
-То ви на мото-таксі їздите… -Я на мото-таксі їздила на роботу.
Я хочу карнавал, але не хочу очевидний.
-Цей традиційний. -Це Ріо…
Так, це інший традиційний карнавал.
Бачити, як тісно Ларісса й Анітта співіснують…
Ми були в Каліфорнії і в Оноріо одночасно.
Вони дві на найважливішому музичному фестивалі світу.
-Це ваш перший раз в Коачеллі, так? -Так, і я…
Страшно до всирачки.
-До всирачки? -Так.
Цієї миті
страшно мені.
Страшно віддавати себе жінці, яка більше звикла до великого життя,
ніж до маленького.
Коли ти жінка в шоу-бізнесі…
Допоможи мені це одягти.
Якщо ти не маєш чоловіка в шоу-бізнесі,
тобі дещо складніше.
Це справжній бізнес.
З ким ти сформуєш пару? Коли ви покажетеся разом?
Ти взяв мої ковзани?
Тобі в цьому не буде холодно?
Я розумію: хоч я і хотіла цієї казки,
я для неї не створена.
Зараз.
Щоб не замерз.
Тримай. Бачиш, як я піклуюся про людей, яких люблю?
І я розумію, як буде.
Коли мені хтось сподобається, я буду з правильною людиною.
Хай це буде офіціант,
паркувальник,
швейцар —
мені байдуже.
Треба так дійти до входу.
Давай…
-Наші голови не видно. -Ти бачиш? Я ні.
-Так, тепер бачу. -Де? Зараз бачиш?
Так.
Це дурня якась.
Якщо чоловік зустрічається з вродливою дівчиною із села,
і чоловік відомий і багатий, усі кажуть:
«Ой, як це чудово!
Клас, він зустрічається з гарною дівчиною із села».
Але якщо жінка зв'язується зі звичайним хлопцем,
зі звичайною роботою, то:
«Ой, ти маєш бути з хлопцем свого рівня. Цей тобі не рівня».
Наче чоловік визначає твою цінність, а не ти.
Ти не йдеш?
Ти не йдеш у ліжко?
Я прийму душ і прийду.
Тоді я тебе помию.
-Що? -Я тебе помию.
Щоб ти не пахнув як…
Де воно? Підійди.
Ось, трохи помиємося, щоб не було огидного запаху сигарет.
Добре.
Чекай, я все зроблю. Зараз.
Ну ж бо!
Давай.
Ти весь у татуюваннях, так?
А приймати душ не навчився.
-Можна я тебе теж помию? -Ні, я вмію митися.
Ясно.
Ні, я сама вмію митися.
Це ти не вмієш.
Анітто!
Дивіться, Анітта тут!
Стук-стук.
Я не можу!
-Анітто. -Я не можу бути з тобою Аніттою, дурню!
Я сьогодні ввечері маю напитися.
-Давайте починати пити! -Я почну. Дай мені.
-Дорослі розваги? -Я за!
Ось є «Дон Хуліо Росадо».
Ого!
Є…
Пам'ятаєш, ти прийшов, і ми були удвох?
Пам'ятаю.
Ми спілкувалися певним чином, так?
Так.
Ти помітив, як я змінилася, коли прийшли інші?
Коли люди приходять
і я не хочу показувати себе справжню…
моя особистість змінюється.
Іноді я питаю себе: «Курва…
Чому я раптом стаю такою?»
І я не знаю чому,
але іноді я цього не контролюю.
Як думаєш, чому так?
Гадаю, я боюся, що ці люди почнуть засуджувати.
-Я голодна. -Привіт, Анітто.
О, Педро.
Привіт!
-Іди сюди, розповім тобі секрет. -Кажи. Я зніму його на камеру.
Педро, ти такий гарячий, коли в тебе в руках камера!
Це сказала Анітта чи Ларісса?
-Відповідай. -Я шаленію.
Потім відповіси?
Звісно, Анітта. Я б цього не сказала.
-Але я так думаю. -Хочу про це потім послухати.
-Що? -Хочу послухати.
Усім привіт!
Ми раді бути тут. Ви готові?
-Був справжній ураган, так? -Так, ти влаштувала.
Чим незручніше мені щось робити як Анітті,
тим більше на мене находить Анітта.
-Сьогодні вона не жартує. -Вона приходила раніше, сильніша, з…
Геть неконтрольована.
Коли приїдемо додому, ти мене обіймеш?
-Звісно. -А якщо я злякаюся?
Запросто.
-Ти це вже робиш, навіть без криз. -Так.
Коли я прийшов знімати Ларіссу,
найважче мені було не показувати своїх почуттів.
Вдавати, що я просто з дівчиною зі своєї вулиці,
яка стала поп-зіркою.
-Знаєш, чия це сумка? -Яка?
Яка сумка?
А, ця? Ні, не знаю чия.
Кармен Міранди.
Отакої.
«НІЧНА СУМКА»
Я швидко зрозумів, що наша інтимність не змінилася.
Змінилося те, що я раптом став почуватися як у любовній історії.
Готово. Знаєш, що я зараз робитиму?
Вгадай.
-Повірити не можу. Господи. -Світло геть.
Це що, мрія?
Нічого не роби. Я зачиню. Дивися, як темно стає в моїй спальні.
О боже.
Люди справді думають, що я невпевнена?
Гадаєш, тепер вони дізнаються?
Гадаю.
Я теж так думаю.
Навряд чи хтось уявляє, що я іду на сцену й думаю, що це лайно,
що я лайно, ніхто не хоче мене дивитися,
усе це відстій, нікому не сподобається,
ніхто не прийде на шоу.
Я теж сумніваюся.
Коли Ларісса, лягаючи спати, сказала мені,
що перед виходом на сцену почувається невпевненою,
я був спустошений.
Привіт, Ріо-де-Жанейро!
Бо з початком дня
вона активує режим боса, що здається незламним.
Коли вона виступає, в її мікрофоні два канали.
Один для співів, другий для розмов з командою.
Це неймовірно!
Знімайте крила.
Вона керує всім процесом.
Зараз я робитиму круг.
Вона навіть може бути на сцені, щось побачити й повернутися до команди.
Я боюся, що старенька розіб'ється
на тих поручнях. Спустіть її в перший ряд.
Вона бачить усе одразу
і все помічає…
Увага, поліцейські!
Він пограбував того хлопця
і пішов у той бік.
Я сама бачила. Не хтось. Він пограбував і пішов у той бік.
Їй мало просто бути знаменитістю.
Вона не буде на поручнях, будь це тріо елетріко
чи навіть вибори.
В її прийнятті себе є така свобода, майже безсоромна,
що це робить її неймовірно могутньою,
з нею жарти погані.
Шість, сім, вісім, раз.
Сім, вісім, вісім, хлоп. Раз, два, три,
чотири, п'ять, шість, сім, вісім. Уперед.
Два, три, розходимося.
П'ять, шість, сім, вісім. Раз, два…
Вони не залишилися на перевірку. Не бачили репетиції.
Мені цікаво,
чому, коли в моїй команді працює стільки людей,
мені необхідно —
мені, артистці, Анітті —
зараз самій думати про це,
бачити проблему, розуміти, що проблема є,
за п'ять хвилин до репетиції?
Я хочу відповідь. Яка на це відповідь?
Камера вихоплювала суміш виконавиці й продюсерки, разом.
Бо вона все пильнує.
Щоразу те саме лайно.
Цікаво, чому, коли я працюю в Бразилії з моїми людьми,
з моєю командою і організацією, таке не стається.
Зі мною працювати дуже легко.
У мене немає вимог. Я ніхріна не прошу.
Це легко.
«Анітто, що ти хочеш?» — «Та що є».
«Як ти це хочеш?» — «Так, як усіх влаштує».
Завжди так.
Це, бляха, легко.
Питання.
Ларісса відчуває, коли ти використовуєш енергію Анітти?
Як…
як віддачу зброї.
Так, власне…
Я це відчуваю лише приїхавши додому.
Я приходжу додому й…
почуваюся так, ніби я себе катувала.
СЕВІЛЬЯ, ІСПАНІЯ
Що там, Педро?
Ти щойно прокинувся? Я розбудила шумом того, що попадало?
Давайте. Ще одна казка про Ларіссу.
Колись давно Ларісса збиралася на нагородження «Греммі».
Вона почала робити макіяж просто перед виходом.
Тобі хтось дзвонить.
Я не плакатиму…
Не знаю, сміятися чи плакати.
Я скоро зітру це з обличчя і скажу: «Я нікуди не піду. Ні».
Я нервуюся, коли ти так дивишся.
Я якось упораюся, ми вийдемо,
я буду розкішною.
Усі казатимуть: «Дивовижно виглядаєш».
Я відповідатиму: «Так, дякую».
Це стислий зміст сьогоднішнього вечора.
Люди гинуть з голоду,
а я хвилююся через такі дурниці.
Моє життя дуже цікаве.
Постійно щось трапляється.
І зрештою
хочеться про це говорити.
Показувати всі ці речі.
І за цим життя Ларісси здається нецікавим.
У неї немає цієї лавини подій,
немає поворотів сюжету, вирішення проблем тощо.
Вона меркне на тлі. Про неї забувають говорити.
Так відбувається і зі мною.
Я забуваю про неї, бо її життя менш ціка…
Не менш цікаве, але менш забите інформацією.
Я вже загубила зарядний.
Зараз така мить, коли я не хочу бути Аніттою.
Чому? Я вмираю як хочу піти погуляти,
і я не хочу турбуватися, куди саме.
Я хочу йти туди, куди мені хочеться.
Бо якщо я піду в це місце, мені скажуть, що мені не годиться,
бо воно не достойне, щоб я туди ходила.
А якщо піду туди, мені не слід бути на вулиці. Я хочу на вулицю.
У тебе є Bluetooth, друзяко?
-Хто це? -Кармен Міранда.
-Ти що, її не знаєш? -Ні.
Влаштуємо урок для нашого друга,
який не знає, хто така Кармен Міранда.
Кармен Міранда була першою бразилійкою,
відомою за межами Бразилії.
Крім неї, знаєш, хто єдина бразилійка, яка досягла подібних висот?
Вгадай хто.
Що думаєш про сьогоднішній вечір?
Ну…
Ми розважилися.
Люди завжди бояться щось мені казати.
-Наприклад? -І щось питати.
Вони думають: «Вона Анітта, дівчина, що танцює і тверкає».
І коли доходить до сексу, вони думають:
«Господи, я не можу…
Я маю виправдати очікування, бо вона дуже відома» —
і у них не встає.
Напочатку я почувалася через це жахливо,
мені було дуже сумно.
Ніхто не міг зі мною бути таким ось чином.
І я думала: «Бляха, чого зі мною завжди так стається?»
Я поводилася як жертва. А зараз я кажу: «Ага.
Якщо тобі на це забракло духу, значить, нам не судилося».
Досить.
Я вимикаю.
Так. Яка твоя улюблена пісня?
-Га? -Чи тобі сподобається? Гадаю, так.
Я майже впевнений.
Це та пісня, яку б ти слухав
до кінця життя, якби довелося вибрати якусь одну?
Так. А увімкнеш твою улюблену?
-Мою? -Так.
Зараз.
Ось моя улюблена пісня.
Ця.
Чекай.
Коли я була підліткою,
я бачила фільм.
Вже не пам'ятаю назви,
але там дівчина співала цю пісню, і це було настільки…
романтично, це був прояв кохання,
а я завжди була такою романтичною —
ця я, якої ніхто не знає,
я ось тут —
вона досі безнадійно романтична, як ти вже побачив.
Так ця пісня стала моєю улюбленою.
В усьому світі.
Хочеш спатоньки?
Я п'яненька.
Як тут, у моїй…
Колись давно.
У казці, яку я вигадала.
Мене в Ларіссі захоплює те,
яка вона спонтанна.
У ній усе справжнє.
Вона за десять секунд переходить від сміху до плачу.
Спокуса й піжами.
Вона сцена і плече, на яке можна спертися.
Вона глибока, жартівлива,
королева світу, і ніхто не піклується про інших так, як вона.
Іноді я замислююся,
як такі різні речі вміщуються в одній особі.
Того дня, пам'ятаю, я спитав, чому вона раптом розплакалася.
Ми ж так сміялися!
Вона припинила, подивилася на мене серйозно і сказала:
«Не знаю».
Піднесу ближче, щоб ти послухав як слід.
Сядь сюди.
-Привіт. -Прошу, проходьте.
Що?
Я хочу, щоб ви слухали цю кляту пісню,
доки вуха не повідпадають!
Усі бувайте.
Що?
Вона приходить, робить і йде. Трясця.
Я щойно бачив.
Піжама!
Я боюся літати.
Для мене це було найважчим за всі ці місяці зйомок.
Але порівняно з тим, що проходить вона, це ніщо.
НЬЮ-ЙОРК, США
-Привіт, люба. -Лікарко, як справи?
-Ти мене чуєш? Як ти? -Кажіть.
Він пройшов ПЕТ-сканування.
Обстеження методом ПЕТ дає найточніший результат.
Вірогідніше за все, це легенева пухлина.
-Рак? -На щастя…
Так, це рак. Але він локалізований.
ПЕТ сканує все тіло, і ми не знайшли раку більше ніде.
Це означає, якщо операція мине успішно, твій батько одужає.
Вона отримала такі новини
й була змушена відвідати свій мільйон зустрічей,
бо скасувати їх не було варіантом.
Привітаймо світову суперзірку, Анітту.
Проведемо зворотний відлік разом?
Давайте.
-П'ять, чотири, три, два, один… -Чотири, три, два, один…
Уявіть, що вигадали собі ще одне ім'я
і живете своє життя у два чіткі й суперечливі способи.
Я така сексі!
Я завжди казала мамі, що хочу бути співачкою,
що буду знаменитою і все таке.
Але почавши співати, я замислилася:
«Ні, я не хочу лише цього. Я хочу змінити світ.
Хочу змінити свою країну».
Те, що я тут, означає, що я на правильному шляху.
Мені вдається,
і я щаслива.
І яка я сексуальна!
Мамо, глянь!
Я справді така?
Звісно.
Ларісса завжди чітко показувала, що хоче, щоб її бачили.
Але тут, поруч з її мамою, коли її бачать удвічі більше…
для неї це набагато важливіше, ніж для світу.
Дякую.
Бувайте. Дякую.
Я вам дуже вдячна. Дякую.
Тату, завтра вранці о котрій медсестрі краще прийти взяти кров?
Щоб до мого повернення були результати й ми все це зробили разом.
І хоч Анітта здається незворушною…
Ларісса не така.
Не все завжди складається.
Вітаємо Анітту!
ГААГА, НІДЕРЛАНДИ
Усе гаразд.
Я вже говорила португальською, продовжимо!
Дідько!
Якщо звук знов не припинить працювати, продовжимо.
Якщо звуку не буде, співайте.
Англійською скажу, що все добре. Ось.
Я щаслива!
Боже мій!
Майже в кожній пісні звук відмовляв.
Кожні п'ять хвилин обладнання робило…
Принесіть мій напій. Я втомилася від цього лайна.
Ніхто цього не помічає, хіба що найближчі.
Привіт, це Анітта.
Я хочу всім подякувати…
Бо вона не просто танцює, співає
і робить потужний виступ на сцені.
Якби це було все, не страшно.
Вона контролює цю гігантську операцію і дбає, щоб усе було як треба.
Гадаю, це виснажує.
Я ненавиджу тури через процес
переміщення з місця на місце.
Це ламає моє серце, розум — усе.
-Усі ці дні — 13, 14, 15, 16, 17… -От бляха.
Я щодня виступаю в новій країні.
ПАРИЖ, ФРАНЦІЯ
Давай, або залазь, або ні. Усе, зачиняй двері.
Боже, зачиніть двері…
Яка гаряча вода.
-Ти змогла… -Так.
Дякую.
Бляха, три шоу поспіль.
Різні країни. Я вмираю. Хочеться плакати.
Хочеться…
Я хочу вмерти.
КАРМЕН
Знаєш, хто така Кармен Міранда?
ПОРТУ, ПОРТУГАЛІЯ
Це шаленство.
Людина мусить відмовитися від свого життя.
Звісно, цьому є ціна.
Гадаю, якоїсь миті вона зрозуміла,
що Ларісса має прислухатися до себе.
Якби вона продовжила в такому темпі, здоров'я могло не витримати.
І вона сказала це мені,
бо читала книгу про Кармен Міранду,
яка теж працювала без упину.
І зрештою її тіло підвело.
1 МІСЯЦЬ ПО ТОМУ
Це дуже складно. Дуже важко.
Наче щось одне зцілюється, а інше…
Одразу за ним. Немов тіло…
Моє тіло не витримує темпу.
Я так більше не можу.
Щоразу, як я зустрічаю когось,
хто знає, хто така Анітта,
але ми не близькі,
я стаю нею.
Перемикач клацає.
Я не хочу постійно на неї перетворюватися.
Раніше я контролювала цей перехід.
Але тепер усі мене знають, і я більше не маю контролю.
Я вже цього не витримую.
Я не терплю, коли не контролюю, як стаю цією особою.
Така ціна. Не здавайся.
Це ціна за те, ким ти була до сьогоднішнього дня.
-За створеного персонажа. -Я хочу це все поховати!
Я вже не можу віддавати стільки, скільки звикла.
І я не… Я більше не витримую.
Я не можу.
Можливо, саме тому вона вирішила
знову поєднатися із собою.
Але вона не любить, коли просто.
Вона вирішила це зробити на вершині світу.
1 МІСЯЦЬ ПО ТОМУ
КАТМАНДУ, НЕПАЛ
ЛУКЛА, СТАРТОВА ТОЧКА ШЛЯХУ НА ЕВЕРЕСТ
Бути міжнародним артистом
не означає бути відомим скрізь, куди не підеш,
бо світ великий.
Світ дуже великий.
Завжди є місця, у яких люди не знають, хто ти.
І байдуже, хто ти.
У горах усі рівні.
Ні до кого не ставляться особливо. Я піднявся на Еверест,
але не став кимось великим.
Та люди іноді кажуть: «Я хочу з вами фото».
Скільки разів ви пробували?
Лише один. І зміг.
Ага, то це легко. Ходімо.
Кажуть, коли туди потрапляєш,
єдине твоє бажання —
це піднятися на вершину, бо інші піднімаються.
«Люди туди йдуть. Я теж піду. Я зможу краще.
Я вже дійшла сюди. І туди дійду».
Уяви, як будеш там.
Це буде неймовірно.
Якщо досягнеш вершини,
не зможеш на ній лишатися
понад вісім хвилин чи десь так.
Бо ти там помреш.
Будеш завжди молодим, замороженим.
Люди дивитимуться і говоритимуть про тебе.
Воно того варте?
Коли досягаєш висоти 7 000 метрів,
кажуть, ти починаєш спотикатися через брак кисню
і не можеш тверезо думати.
Це дуже нагадує успіх, коли припиняєш про нього думати.
Ще година ходи.
Може, менше.
А якщо ми пошкодуємо, що буде?
Ми…
-Що, як завтра… -Так?
Якщо один обсереться і захоче кинути?
Я сподіваюся, цього не буде.
Я розумію, але раптом? Це просто питання.
Того дня я почувалася саме так, як почуваюся у своїй кар'єрі.
Я хотіла відпочити. Почувалася дуже хворою, втомленою.
Але люди навколо мене чітко уявляли Анітту кимось,
хто ніколи не здається.
Тією, хто віддає всю себе до останньої краплі,
щоб бути найкращою, досягти вершини, перемагати знов і знов.
Мені майже не вірили.
Гадаю, варто повертатися.
Мені страшно.
Принаймні ти не хочеш здатися.
-Я хочу здатися! -Ні.
-Я хочу! Народ! -Що таке?
Чому ви кажете…
Вона схожа на того, хто хоче здатися?
-Отож. -Але…
-Вона ні в чому не здається. -Буквально.
Послухайте.
Колишня я
не здавалася.
Нова я…
Я хочу гелікоптер і сказати:
«Так, народ, мені погано. Я не зможу».
-«Мир». -«Подбаймо про мене». Я втомилася!
-Я насолодилася цим досвідом. -«Тепер у спа».
Це мій перший похід.
Краєвиди чудові.
Усе було… Усе прекрасно. Мені сподобалося.
У мене жодної потреби йти далі.
Чому не можна здатися? Чому не можна передумати? У чому проблема?
Я хотіла бути вільною.
Я відчувала, якщо продовжу підйом,
задовольню лише очікування команди,
знімальної групи, яку я не хотіла розчаровувати.
Але тепер раптом бажання мовчати було гучнішим
за бажання дійти до вершини.
Може, досягнення середини шляху дало мені найкраще двох світів?
Я насолоджувалася місцем, природою,
щось знімала, і була тихою.
Гаразд, не буде кадрів, як я піднялася на вершину.
Але чи витримала б я
наслідки підйому на найвищий з усіх піків?
Є забагато побічних ефектів. Для обох речей.
Я почала переосмислювати всю мою кар'єру, усе моє життя.
Я люблю подорожувати сама, ходити вулицями,
ходити без охоронців,
заводити дружбу з незнайомцями, яких я зустріла в барі,
люблю танцювати посеред танцполу…
Можливо, якщо Анітта ще підніметься,
Ларісса більше ніколи не матиме цих моментів.
І що тоді?
Що робити тоді?
Я був радий за неї.
Бо іноді треба здатися, щоб потім мати сили продовжувати…
хай і в іншому напрямку.
І зараз її напрям більше нагадує
розуміння, що не треба завжди бути на вершині.
Співачка Анітта провела п'ять днів у духовній відпустці.
Вона зробила так звану гестаційну карту.
Вона ізолювалася в пошуках рівноваги далеко від шуму повсякдення.
РІО-ДЕ-ЖАНЕЙРО, БРАЗИЛІЯ
Я зцілилася! Усе скінчено.
Усе це скінчено!
Це про одужання, загоєння шрамів, відновлення.
Усе скінчено. Тобі треба туди.
Дівчинко!
Повір мені. Якщо ти не поїдеш, я тебе туди потягну!
-Боже! -Є прохолодні.
-Мамо! Ура, мамо! -Люба, ти щаслива? Дякувати богу!
Вона не дуже часто мені відкривалася,
не розповідала, через що вона проходить.
Вона не ділилася. Але я завжди питала.
Іноді вона казала: «Мамо, я здаюся. Я більше не можу».
-Це Ренан. Він завжди такий був. -Це я.
Ти.
Я завжди кричу, стрибаю вгору-вниз.
-Я людина, що… -Завжди така.
Так, але зараз я ось така, і мені це подобається, зрозуміло?
-Так. -Так і має бути.
-Точно. -Саме такою я маю бути.
-Я грайлива, я стрибаю, співаю… -Так!
Я жартую, дуркую, люблю шаленіти.
Я люблю робити божевільні речі,
і я дуже щаслива.
Я скажена!
Є хтось удома?
Краса!
Гадаю, у дитинстві
ми не зовсім знаємо, хто ми такі.
Ми ті, ким нам каже бути оточення.
-Як гарно! -Так може тривати все життя.
Ларісса завжди була особливою, відмінною.
Але не знаю, у мене таке враження…
Гадаю, вона в собі не вміщалася і спробувала бути простішою.
Та досягаючи цього віку,
років 30,
ми починаємо розуміти, що важливо.
Анітта — це персонаж.
Вона хоче бути сильною і могутньою.
І всередині неї Ларісса, яка робить усі інші речі,
які вона робила з дитинства.
Гадаю, на сцені вона інакша.
Але з роками
я почала помічати, що вона більше Ларісса. Справжня, яка є.
Вона собі це дозволяє.
Ви сьогодні бачили місяць?
Я сьогодні вигулювала Чарлі, і коли подивилася вперед…
Не знаю, чи в Бразилії теж так, але тут це шалено. Господи.
Не припиняю плакати.
Це прекрасно. Я вас усіх люблю!
Я вдячна за те, що ви у мене є. Який прекрасний місяць!
Боже. Я бачив, як вона змінюється.
Не знаю, скільки разів вона мені казала піти
на терапію возз'єднання сім'ї, кундаліні, духовні ретрити…
Я влаштовувала вечірки, щоб усі напивалися і дуріли.
Тепер я влаштовую зустрічі для духовного зростання,
щоб усі ставали створіннями світла.
Ви спілкуєтеся?
Я думала, ви з нею вже почали сеанс.
-Ні, я чекаю. -Я сказала… А, отак!
І сьогодні ми зробили активацію кундаліні, так?
Так, активували кундаліні. Це наша найпотужніша енергія.
Тепер я суцільний мир і спокій.
Обіймімося. Тобі треба вчитися, так?
Ти маєш практикуватися.
Ай! Ти мене теж обіймала!
Обіймайте її всю.
Давайте. Це треба що десять днів.
-Я не обіймаюся. Я не… -Мене обіймала. Це було мило.
-Але я… -Так, проте хіба вона не…
-Вона з натовпу. -Я тебе обійняла.
Навіть дозволила потримати.
Тепер навіть я…
Я тебе люблю.
У неї із цим проблеми. Її треба схопити, щоб цьомнути.
Я хапаю, вона: «Господи!» Кажу, заспокойся!
Ми подруги.
Вона придумає, як зробити собі щось духовне,
для розуму.
Якщо в неї не буде відпусток, не буде часу відновлювати енергію,
вона знов захворіє.
Це практично дослідження.
Ларісса займається всім. Йога, кундаліні, ретрити — усе,
щоб мати сили виходити на сцену Аніттою.
Вона не любить бути сама.
Хоче, щоб друзі були поруч.
Жу, я тебе люблю!
Подружко!
Останній ковток.
-Ти зануришся? -Дівчинко, я…
Ні, бо немає рушника витертися.
Але я така щаслива!
Природа прекрасна.
Море чудове.
Сусіди, що бачать нас, п'яничок, чудові.
Усе чудове!
Можна залишитися тут до світанку. І потім уранці…
Подруго!
Я любила робити все те, що робила. Гадаю, я змінила життя людей.
Але чи правильне повідомлення я несла?
Це прекрасно!
Сонце встає там чи там?
Я дійшла до миті, коли досягла всього.
Усе, чого бажала, у мене є.
Хочу бути першою у світі — є.
Але, коли я стала першою у світі,
усі почали питати:
«А що далі?»
Я припинила розслаблятися і почала хвилюватися, що далі.
Я завжди мріяла бути першою.
Чому я не зраділа цьому і не поїхала кудись у подорож?
Ти вся намокнеш!
Ненавиджу це питання.
«Які в тебе плани на наступний рік? Які в тебе плани на…»
Та, бляха, не знаю!
Не знаю я!
Ніхто не може залишатися на вершині вічно,
мати це все й бути справді щасливим.
Ти дійсно щасливий
лише якщо залишишся щасливим і після втрати цього.
Гадаю,
якщо робити все, що робила я,
бути одночасно скрізь,
завжди буде велика порожнеча.
Ти про себе вже не думаєш.
Ти хочеш більше й більше.
Ще уваги, ще, більше уваги.
Я думаю, порожнеча в мені стала такою великою,
що байдуже, наскільки я ставала успішною.
Ніщо не заповнювало цю порожнечу, бо вона всередині,
і ми намагаємося заповнити її речами ззовні.
Якщо я завтра все це втрачу, чи буду щасливою?
Ось це я хочу перевірити.
Хочу перевірити. Зупинитися і сказати: «Зачекайте.
Я маю навчитися бути щасливою без цього всього».
Думаю, так це у мене і в усіх.
Я хотіла зробити цей фільм
і донести до людей,
що не обов'язково бути багатими й знаменитими,
щоб бути особливими.
А що, якщо я скажу людям…
що не страшно,
якщо завтра…
чи через рік
у вас не буде машини, крутішої за ту, що є зараз?
Що не страшно, якщо за рік у вас не буде кращого будинку.
Що не страшно, якщо у вас не буде хіта
через п'ять років.
Ми можемо бути щасливі і без цього.
Як мені добре!
Сюди, песику. Побудь з мамою.
Зроби мамі добре й затишно.
Знаєш, що кумедно?
Я читала синю книжку й закінчила її.
Ага.
Там був збіса крутий розділ про смерть.
Там казали
жити так, ніби ти завтра помреш.
Якби ти знав, що завтра помреш, цінував би кожну хвилину ще більше.
У тебе було б: «Ура! Я прокинувся! Клас! Яке небо!»
Бум!
Ще раз!
-Я хочу ще. -Гучніше!
Я прочитала це й лягла спати. Прокинулася й думаю:
«Курва, це правда!»
І динаміт робить…
Бум!
І для мене все змінилося.
Того дня я прокинулася…
і ніби
зачаровувалася всім — готелем, небом — казала: «Чорт!»
І я виступала в шоу щаслива,
бо мені було байдуже,
що станеться потім, дивитимуться люди чи ні.
Я просто хотіла отримати задоволення від шоу.
Хотіла насолоджуватися кожною секундою того дня.
Зараз ми вперше оглядаємо…
Вперше побачивши Ларіссу, я прийшов додому в ейфорії.
Це було ніби Різдво чи Новий рік.
Уся біла від снігу.
-Дякую. -Прошу.
Класно?
-Чекай. -Чудово.
Коли ми поцілувалися, я відчув те саме.
Мені він так не посміхається.
І коли вона запросила мене в цей фільм,
було так само.
-Ти це чув? -Звісно.
Звісно, вона знала, що я працював у кіно.
Минуло багато часу. Пропозиція була професійною.
Тест-тест. Перевірка звуку.
Педро, я тебе знову рятую. Хай це буде в записі.
Я почувався так, ніби мені знов 13 років.
Репетирував, що скажу їй після школи.
Що мої очі кажуть зараз?
Я ніколи не думав, що в нас буде таке.
Мені соромно.
-Кажи! -Я ледь не…
-Щоб я знала, що ти читаєш мої думки! -Ні! Мені соромно!
Я знову закохався. Гадаю, вона теж.
Ти можеш прибрати камеру й посидіти зі мною?
Не хочу говорити з камерою.
Чорт, Педро, ти здуріти який крутий.
Ти робиш тату, готуєш, ти гарячий,
ти трахаєшся, граєш на барабанах, на гітарі, ти неймовірний.
Або ти страшно крутий, або я стала закоханою дурепою.
Чарлі не дозволяє мені тебе обіймати.
Ти досі працюєш?
Тоді я похизуюся.
У житті Анітти майже немає місця для стосунків.
Усе, я піду. Мені треба на терапію.
Але я бачив лише Ларіссу.
Ларіссу, яку я знав…
Не знаю,
Ларіссу, я думав, що знав чи знаю.
Коли ми поверталися в готель на годину чи максимум дві.
Але я з нею облажався. І вона більше не хотіла бути зі мною.
Одразу.
Якби мене спитали, який у Ларісси головний недолік, я б сказав,
її лякливе вміння припиняти те,
що не вписується в її розуміння правильного.
Які сьогодні плани?
Чим хочеш зайнятися?
Ларіссо, кому перший шматок?
Люди вже їдять!
Бразиліє, це мій перший. Підтримайте мене.
Добре.
Після того вечора
ми з нею розійшлися.
Я досі був на проєкті, камера працювала…
але лінзи стали стіною.
-Тобі сумно? -Ні.
То чому така дивна енергетика?
Ну…
Коли ми не розуміємо, що відбувається, стає дивно.
Хіба що ти захочеш мені все пояснити.
Що відбувається?
Ці стосунки, робота з тобою —
мені жахливо закривати свої почуття.
На початку я тобі сказала, що цього не має статися.
Що це лише завадить.
І хто наполіг?
Ти.
Ти поводишся одним чином,
потім передумуєш,
не пояснюєш чому, не говориш зі мною.
Нікого не можна змушувати бути з іншою людиною. Нікого.
-Ніко… -Ви знімаєте?
Так, але не страшно. Що там?
Якщо ти не привітаєшся з моєю дочкою, вона помре.
-Зараз зроблю. -Дідько. Я все зіпсував?
Я хотів це виправити. Але вона прийняла рішення.
Останній день зйомок.
60-й день народження Мауро, батька Ларісси.
Ларісса завжди любила дні народження.
У цьому вона як Анітта — дуже охоче влаштовує свята.
Не лише собі, а всім, кого вона любить.
Не знаю, де вона бере час.
Іноді вона неначе годинник, що функціонує за іншим графіком.
Вона в епіцентрі бурі, вирішує сотні проблем,
і все зупиняє, коли дзвонить подруга, поки проблему не буде вирішено.
Коли я співала перед 20 000 людей, я була дуже спокійною, а зараз…
Зовсім спокійна.
Усім добрий вечір!
Вітаю татових друзів і нашу родину.
Це перша татова вечірка взагалі,
тож вона має бути зі смаком, так?
Я йому сказала:
«Тату, тебе неможливо здивувати, так?»
Він сказав: «Так. Я тертий калач».
Але один сюрприз він передбачити не міг.
Що сьогодні я дам концерт.
Можете починати.
Діти наслідували мій духовний бік.
Ми всі маємо оріш.
Коли про твої шляхи добре дбають, оріша знайде до тебе дорогу.
Шлях родоводу.
Оріша Ларісси — дитина.
Ошосі. Дитина.
Боже мій!
Я подзвоню татові!
Побачимо, що він скаже.
-Тату. -Привіт, люба!
Дивися, що на мені сьогодні.
Хіба не красуня?
Ти схожа на орішу.
Великі події у світі супермегавідомих —
це те, із чим я не даю собі ради.
Але вона була щаслива.
Коли їй подзвонив батько
і сказав, що в нього вже немає раку, що він вилікувався,
вона ледь не почала танцювати посеред вулиці.
Вона той ще персонаж.
Я все думаю, що її життя схоже на фільм.
Вона виграла стипендію в шкільному конкурсі в сукні
з паперових стаканчиків!
Їй було лише шість років.
А тепер її вбрання з перлами.
Дівчина, яку я зустрів в Оноріо,
і жінка, яку я зустрів знову,
на сцені, —
це дівчина з передмістя, що змінила ім'я, щоб мати змогу з усім упоратися.
Вона найбільш любляча дочка й сестра,
і водночас сама собі імперія.
Я люблю маму, люблю тата, люблю брата.
Моя мама дуже тверда. Її шкаралупу важко пробити.
Вона чудова матір,
але вона мене ніколи не обіймала й не цілувала.
Тепер вона моя найкраща подруга.
Я їй весь час дзвоню. Це ідеально.
Провівши з нею стільки часу,
я побачив, що Ларісса і Анітта,
які раніше боролися за місце в її свідомості
й думали, хто переможе в цій битві,
тепер зрозуміли те, що зрозумів я.
Не можна жити, відкидаючи 50 % себе.
У нас усіх усередині є ця двоїстість.
Ніхто не є чимось одним.
І я щиро сподіваюся, що ми ще колись у житті зустрінемося.
Сподіваюся, я знову зніматиму її такою,
що танцює і співає, і спостерігатиму незабутню зустріч
між нею і силою динаміків.
Ларісса!
ПЛЯЖ САН-КОНРАДУ, БРАЗИЛІЯ
ОСТАННІЙ ДЕНЬ КАРНАВАЛУ
День добіг кінця.
Ти побіжиш?
Це було краще, ніж піти в клуб.
-Згоден? -Так.
Я весь мокрий.
Ми тверкатимемо під ті самі старі пісні.
Вони чудові, але ми це вже робили.
І ми побачимо світанок.
Я тут ніколи не була, доки не стала співачкою.
У Південній зоні.
Я жила в Ріо й ніколи не бувала в Сан-Конраду.
Не бувала на цьому пляжі.
Це краще, ніж у клубі.
Краще, ніж у клубі.
Чорт забирай!
Купа п'яних людей, що дратують мене, багато розмовляють.
Я сьогодні теж багато говорила.
Але я казала цікаві речі.
Я така щаслива!
Я вирішила бути збіса щасливою,
і буду, хай яке лайно ставатиметься.
Ти не можеш теж вирішити бути щасливим?
То чому ти досі не щасливий?
ЛАРІССА: ANITTA З ІНШОГО БОКУ
Здається, я хочу зайнятися сексом.
Піду когось знайду.
Вгадай, кого я… Нізащо не вгадаєш.
Я хочу…
Як це сказати?
Не мати секс.
Я хочу сьогодні мати зносини, слухаючи мантри.
Якщо я все залишу позаду і стану співачкою мантр на горі…
-Я піду з тобою. -Підеш зі мною?
Переклад субтитрів: Ольга Галайда