Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
ПОСЛЕДНИЯТ ВЛАК ЗА ФОРТУНА
Последният влак за Фортуна потегли оттук в 12,05 ч.
Не, вие дойдохте чак в 12,15 ч.
Знам го, защото по това време започвам да затварям.
Следващият влак за Фортуна идва чак след една седмица.
Как ще прекарате това време, си е ваша работа.
Само казвам, че господинът, който беше достатъчно любезен
да ме транспортира до тази отдалечена гара,
ми увери, че последният влак за Фортуна тръгва в 13,05 ч.
Сбъркал е. - И какво да правя сега?
Просто трябва да съм във Фортуна до понеделник сутрин най-късно.
Престън Сити е само на километър и половина в тази посока.
Там има конюшня и може да наемете кон.
С него от Престън до Фортуна е два дена езда.
Ако си изиграете картите правилно,
може да стигнете там горе-долу по това време в неделя.
Но на ваше място не бих се мотал. Бих тръгнал веднага.
Дивият Запад...
Е, дами и господа, по-добре да си починем малко -
чака ни дълъг и горещ пешеходен преход.
Може би няколко страници от Омир ще ни презаредят и вдъхновят
за нашата собствена трудна одисея, която ни предстои.
Какво е това?!
Ако не ми беше ясно всичко, бих се заклел, че е дупка от куршум.
Не се обръщай. - Дупка от куршум е!
Мили боже, ограбват ме. - Казах да не се обръщаш!
Просто рефлекс. Нямах лоши намерения.
Изпразни джобовете. - Нямам нищо.
Моля ви, имам много гъдел.
Не, моля ви, това са всичките ми пари. Всичко, боже!
Дай ми ценностите си. - Имам само училищния пръстен, ето.
И часовника.
Не ви трябва този стар часовник -
няма стойност и клипсът му е счупен.
Пазя го само по сантиментални причини. Беше на баща ми.
Предава се през поколенията.
Скъпият ми покоен баща
беше най-важният човек на света за мен,
мил и образован... - Млъкни!
Баща ми гравира този часовник за мен
с любимия си вдъхновяващ цитат.
Какво има в куфарите?
Моля ви, господине. Не ви трябва онова, което е в куфара.
Няма стойност. Просто, не...
Книги?! - Да.
Няма нищо вътре освен тъпи книги?!
Да. Те са само тъпи книги. Напълно прав сте.
Продавач на книги ли си? - Не. Аз съм педагог.
Педа... какво?
В образованието съм. - А?
Директор на училище съм. - Училище? Майната му. Мръдни.
Моля ви, взехте часовника... - Казах да млъкнеш.
Боти. Няма "Ливайс". Само даскалски боклуци. Типично.
Да. Просто това е бельото ми. Вие сигурно...
Ако си знаеш интереса,
ще седиш мирно тук, докато се отдалеча.
Разбра ли, старче?
Ще остана неподвижен, имате думата ми.
Извинете, господине!
Може ли отнема само още един момент от времето ви.
Еха!
Леле, впечатляващ мерник! - Не ми се подмазвай.
Или не си наред в главата, или си търсиш смъртта.
Повярвайте ми, при нормални обстоятелства
никога не бих прекрачил толкова
категорична заповед. Но, уви, аз съм отчаян.
А всички знаем какво е казал Хипократ.
Кой? - Знаете, Хип... Както и да е.
Казал е, че отчаяни времена изискват крайни мерки.
Не? Няма значение.
Само казвам, че никога не бих бил
толкова дързък, че да предизвиквам съдбата,
ако не бях толкова отчаян.
Скоро ще си и мъртъв.
Трябва да обясня. Мислех, че отивам във Фортуна,
но за нещастие, изпуснах последния влак.
А трябва да съм във Фортуна до понеделник.
Един учител не може да закъснее за първия учебен ден.
Защо да не ви отправя едно бизнес предложение?
Едно какво?
Моля, простете моето предположение,
но изглежда очевадно, че вие имате нужда от средства.
Вече взехте всичко, което имах у себе си,
но мога да ви предложа допълнителна компенсация, стигнем ли до Фортуна.
Стигнем ли до Фортуна? - Точно. Да.
Вижте, аз съм новият училищен директор на Фортуна.
Има възнаграждение, което ме очаква при пристигането.
Цялата ми първа месечна заплата.
Ако ме придружите до Фортуна навреме за първия звънец в понеделник,
с радост ще ви я предам.
Колко? - Месечна надница.
Само срещу двудневно пътуване до Фортуна.
Имаме ли договорка?
Иисусе. Идвам веднага.
Ехо? Господине.
Имаме договорка. Няма да бъда ни най-малко главоболие.
Аз съм превъзходен спътник.
Имам чудесни книги за пътуването.
Нямам интерес към четене. - Какво?
Вероятно просто не сте чели подходящите книги.
Знаете ли, четенето е дарба. Предизвиква въображението
и позволява човек да изживее живота на мнозина и неизброими приключения.
Аз изживявам истински приключения. Не ми трябва да чета за чужди.
Имаш ли кон?
Ами това е част от проблема. Разбирате ли?
Щях да взема влака.
Но с радост ще вървя редом с вас.
Имаш късмет.
Случайно минавам точно през Фортуна.
Да.
И ако искаш да извървиш целия този път редом до коня ми,
това си е твоя работа.
Но ако гъкнеш и една дума, че съм те ограбил,
ще ти гръмна главата, тъй че да се отдели от тези хилави рамене.
Няма страшно. Устните ми са запечатани.
Вечно ще съм ви длъжник. Толкова ви благодаря.
Идвам зад вас. Момент, изчакайте. Боже!
Чакайте!
Хайде.
Това си е расов жребец.
Няма проблем. Поддържам темпото.
Не поставям под въпрос навигационните ви умения,
но не е ли много по-лесно да следваме релсите?
Минаваме по пряк път. Зарежи ги.
Какво значи да ги зарежа? - Казах да ги зарежеш.
Само ни бавят. - Добре.
Мога да купя ново бельо във Фортуна,
но моите книги... Не, книгите ми са незаменими.
Никога няма да зарежа тези книги.
Що за учител ще бъда без книги?
Там, където отиваш, никой няма да даде пукната пара за книги.
Уважително избирам да не се съглася.
Единствената причина да пътувам от Англия до Новия свят
беше да преподавам на крехките дечица от Фортуна.
Хей, какво правите сега? Не мога да ви позволя да ми вземете книгите.
Не може да го направите. Не бива да го правите.
Моля ви! Всичко, което съм аз, е в тези книги!
Трябват ми, за да преподавам. Моля ви.
О, чудесна идея.
Благодаря ви. Да, дисагите на седлото.
Чудех се за какво ли са. Прекрасно!
Много разумен човек сте, господин...
Не мисля, че узнах името ви...
Добре, аз ще съм пръв.
Казвам се Сесил Калдикот Пийчтрий-трети от Лондон, Англия.
На вашите услуги. А вие сте... - Дули, Джедидая Дули.
Но никога и никому не казвай името ми.
Да. Пълно мълчание. Нито дума.
Г-н Дули, явно ние, англичаните, сме хранили фалшиво впечатление
за вас, американците.
Само какви истории слушаме за беззаконията в Дивия Запад,
очевидно глупости, заблуди.
Всъщност вие сте дружелюбни и отзивчиви хора.
Не всички сме толкова дружелюбни. Скачай на коня бързо.
Моля? - Рипай на седлото, бързо.
Познавате ли тези двама джентълмени? - Не са джентълмени.
Размърдай си задника. По-живо, старче.
Да, да. - Бързо!
Стъпи на стремето.
Не съм се качвал на жребец преди.
Дайте ми минутка. - Нямаме минута. Горе!
Чакайте, нещо не е наред. - Хайде!
Ох! Шибнахте мен! Г-н Дули, те ни застигат.
Сега стрелят по нас. - Ами, наведи се, по дяволите!
Хайде, наведи се наляво. - Лошо ми е.
На другото ляво. Хайде!
Май им избягахме. - Само така. Иисусе!
Внимавай накъде стреляш, идиот!
Добре ли си? - Вълнуващо беше.
А, да. Те бяха...
Какво правиш с лице натам? Обърни се.
По дяволите. - Олеле!
Имам схващане. Ето така.
Хайде, завърти си задника. Този път го направи правилно.
Кои бяха тези хулигани?
Какво биха могли да искат?
Струва ми се,
че можеха да намерят много по-цивилизован метод
за справяне със ситуацията.
Може би, ако бяхме провели любезен разговор с тях,
щяха да се вслушат в разума.
И ти си учител? Имаш много да учиш, старче.
Е, това определено е повече от това, за което се спазарихме.
Вече бяхме зарязани на гарата,
обрани под дулото на револвер и гонени със стрелба от бандити.
Само татко да можеше да ни види сега.
Смея да кажа, че това дава на човек
определено усещане за възторг.
"Ние" ли, кои сме "ние"?
Уилям Шекспир, лорд Алфред Тенисън,
Чарлс Дикенс, Хенри Дейвид Торо, Джейн Остин.
Кои? - Авторите на моите книги.
Те са ми като семейство. Сигурно сте чували за някои от тях.
Не. Никога не съм чувал нито едно от тези имена.
Боже. Тройно отрицание. Май искахте да кажете:
"Не съм чувал нито едно от тези имена".
Хей, ако искаш това пътуване да мине гладко,
никога повече ни ми казвай какво съм искал да кажа. Ясно?
Да, извинете. Разбира се. Професионален навик.
Ще се опитам. Ще се постарая максимално.
Постарай се здраво. А? - Извинете.
Разбира се. Бидейки единствено дете,
нямах компанията на брат или сестра.
Тъй че потърсих убежище в книгите.
Героите бяха като живи за мен.
Не казвам, че съм бил самотно дете.
Точно обратното. Майка ми беше душата на компанията.
Правеше прекрасни партита за вечеря.
Срещнах се с най-необикновени хора от всички сфери на обществото.
Помня, че на една такава прекрасна вечеря
тя беше поканила един много прочут диригент.
Той пръдна. Ние се разсмяхме. Трябваше да излезем от стаята.
Хей! - Какво?
Тихо. Стани много бавно.
Защо? - Стани.
Без резки движения.
Да не стреснем човека. Здрасти!
Боже мили! Той се приближава.
Просто му се усмихвай. Остави говоренето на мен.
О, да. Вълнен туид от Лондон.
Хубава вълна.
Не мърдай.
Добре. Стой неподвижно. - Небеса, какво иска той?
Ще ни покаже. И после ще си тръгне. Да се надяваме.
О, моите книги! Не може да ми вземе книгите.
Не бих му го казвал.
Книги харесваш, хубаво. Избери си.
Не го окуражавайте, г-н Дули.
Млъкни.
Но той не може да ги вземе. Забранявам!
Не го слушай, вожде. Вземи, каквото искаш.
Добре.
Ако искаш книга,
предлагам тази.
Знакова творба е.
Какво?
Все още може да я четеш, около дупката.
Не.
Тази ще ти хареса. "Уолдън" от Хенри Дейвид Торо.
Да, за един човек, живеещ натурално е, като теб.
Книгата отразява
простия живот в природна среда. Може би...
Той не те разбира.
Торо?
Чел съм я.
Вижте, г-н Дули, четенето обединява култури от...
Не, моля ви.
Искате моя Дикенс?
Имаш я, вожде. Твоя е.
Боя се, че няма да ви хареса.
Твърде сложна е. Има прекалено много герои.
Много трудна за разбиране. Не. О, за мен ли е?
Вземи я. - Вожде, моля те.
Какво е това?
Твърде кисело за моя вкус. Забележете,
че този господин си тръгна с избраните творби на Дикенс.
И срещу какво? Малка торбичка с киселици.
Не е много равностойна размяна, по мое мнение.
Съсипан съм от тъга.
О, разбиваш ми сърцето. Сега мръдни.
Тази част ми напомня за Уелс. - Голямата риба ли?
Не, страната Уелс.
Въпреки че жалим загубата на обичния ни Чарлс Дикенс,
поне имаме Уилям Шекспир да съживи духа ни.
Усеща се една цивилизованост, когато човек пътува със стария Бард.
Не сте ли съгласен? - А?
Бихте ли почели малко? Като вкусно пиршество е.
Единственото вкусно пиршество, което искам сега, е заешко фрикасе.
Да видим дали можем да убием един, преди да се стъмни.
Какво? Какво значи "да убием"? Тоест, смърт?
Моята прислужница г-жа Уилбърфорс... Боже.
Приготвяше цялата ми храна. Беше светица.
Особено за човек, който не е благословен със собствена съпруга.
Този е дебел. - Боже, толкова е сладък.
Аз бих се задоволил с киселиците на вожда. Колкото и да са кисели.
Внимавайте! - Иисусе, виж какво направи!
Горкото създание. - Връщай се в бивака.
Остави ме да се оправя тук, без да ми дишаш във врата.
Нямате ли боб? Старите каубои имат боб.
Какво? - Одери го!
Какво?! Няма да правя такова нещо!
Може в добрата стара Англия да ядете зайците различно.
Но тук ги дерем и махаме вътрешностите, преди да ги готвим.
Аз ще събера дърва за огъня. - Честно, г-н Дули,
мисля, че ще съм много по-добър
в събирането на дърва, отколкото в дрането на дивеч.
Би ли било изобщо възможно да се разменим?
Аз го убих. Ти ще го дереш.
Боже мили.
Най-дълбоките ми извинения за жестокостите,
които ще трябва да изстрадаш.
Вкусно, да си оближеш пръстите.
Чучулигите в полет,
охлювите по тръните, Бог е в небесата,
всичко е наред със света. - Стига с тия библейски четения.
Ако искам да чуя Божието слово, ще ида в църквата.
Не си представям да ходиш в църквата толкова често.
Явно нищо не знаеш. Майка ми, Бог да даде мир на душата й,
ме влачеше в църквата всяка неделя,
за да натъпче добрия Бог в адовото си изчадие.
Да, гадно ми беше. Но като погледна назад сега,
това май бяха единствените ми хубави спомени
от нея, преди да се разболее.
Но май че си прав.
Откак се помня не съм стъпвал в църква,
ама това не значи, че не съм в мир с Бога.
Аз и Той си имаме разбиране. Той ме разбира.
Сигурно е така. Между другото, за ваша информация,
това не е Библията. Робърт Браунинг е.
Без да нахалствам, но май образованието ви е ограничено.
Единственото, дето трябва да знам тук, е как да стрелям точно
и как да броя твоите пари.
Ето точно тук сме на различно мнение, г-н Дули.
Практическите знания за занаята ти са, разбира се, важни.
Но по-широкото образование е инструмент, чупещ всички бариери.
Говорейки за образование, се чудех едно.
Как образован човек като теб е тръгнал за Фортуна?
В смисъл, това е някаква дупка насред пустошта.
Право да си кажем, господине, бях уволнен от последния ми пост
за една гнусна изцепка срещу началника ми.
Чакай, уволнили са те като учител?! - Срамен момент, за съжаление. Да.
Защо? Да не си зловещ библиотекар? - Ударих директора.
Ти си шамарил шефа?!
Струва ми се, че не бях аз, а някакъв езичник,
някакво противно същество, което ми отне разума.
Но, уви, бях аз.
Е, какво направи, преби дъртака ли?
Имах един много умен ученик
и той четеше написано от него есе за вероятността
ние, хората, да сме произлезли от микроскопични организми.
Беше вдъхновен от Дарвин. - Чакай, кой?
Доста иконоборчески настроен биолог.
Независимо от това, той отбеляза, че Дарвин съвсем уместно посочва,
че човекът вероятно произлиза от едноклетъчни организми
и е стигнал до сегашното си състояние.
За наша изненада обаче,
директорът слушал на вратата отвън.
И преди дори да можем да дебатираме по темата,
той нахлу в стаята и се разкрещя:
"Как смееш да богохулстваш под този покрив, невернико?
Бог е единственият създател на човека".
И тогава грабна пръчката и започна да бие горкия Барнабас.
Тогава звярът у мен се надигна.
Отскубнах пръчката от него и в пристъп на необуздан гняв
ударих горкия човек по главата.
И му казах с треперлив глас:
"Господине, никога повече
не удряйте някого от моите ученици".
Леле! Браво, момче.
Боя се, че беше краткотрайна победа.
След като ме уволниха, не можех да си намеря място никъде в Англия.
Тъй че реших, че ми е време да се преместя в Новия свят.
Но уви, накърнената ми репутация вече беше стигнала преди мен
до всички по-добри учебни заведения в Америка.
И се оказа, че и тук никой няма да ме наеме.
Тогава видях една обява в "Бостън Газет".
"Град Фортуна си търси учител." Писах им.
И те отговориха писмено, че ме приемат.
Краят на една глава, началото на друга.
Защо не се откажеш от учителството и не си намериш друга работа?
Да се откажа от учителството? Никога.
Г-н Дули, всичко, което някога съм искал, е било да съм учител.
Къде и кому ще служа
е в ръцете на една по-висша сила.
Защото учителството за мен
не е просто работа, то е моето призвание.
И съдбата сега ме отведе да отговоря на този зов
в малкото гранично градче Фортуна.
Смисълът на преподаването
не е само да караш учениците насила да запомнят факти и дати.
А да ги вдъхновяваш.
Да отключиш малката вратичка, скрита дълбоко у всички нас,
която ни позволява да мечтаем...
Да мечтаем сами за по-добър живот.
И за по-добро бъдеще за всички.
Спомням си за всички онези прекрасни учители,
които имаха такова въздействие върху живота ми.
Завинаги съм им благодарен.
Така ми се иска да им бях казал нещо,
защото сега знам колко много това щеше да значи за тях.
Най-голямата награда, която учител може да получи,
е да узнае, че е успял да внесе промяна
в живота дори само на едно дете.
Лека нощ, принце.
Ставай, принцесо. Време е за езда.
Има останало малко кафе.
О, благодаря.
Не ме гледай така. Дадох ти това одеяло
защото зъбите ти тракаха така,
сякаш дрънкаш монети в тенекиено канче.
Как иначе можех да заспя?
Благодаря все пак.
Нямате ли случайно чай? - Не ти харесва? Повече за мен.
Добре.
Сега се размърдай. За днес имаме много път.
Имате ли лопата?
Божичко, докарахте ни до Фортуна цял ден по-рано.
Изумителен сте, г-н Дули. Изумителен!
О, не. Това не е Фортуна.
Фортуна не изглежда толкова добре. Това е Лобо. Сега слизай.
Моля?
Няма да влезем в града двамата на един кон.
Ти слизаш тук.
Къде ще те намеря? - В салона на г-жа Лили.
А книгите ми? Хей!
Хубав ден за разходка!
Не знам какво толкова му е хубавото.
Какво? Здравейте!
Момчета, вашият камък ме удари отзад по главата.
Беше случайно. - Да.
Точно това си мислех, така че май ви се полага да ми се извините.
Какво ни било? - Какво?
О, "полага" ви се.
Значи, че е необходимо да ми се извините.
Хайде да се махаме. - Чакайте малко.
Задръжте за момент. Вие, момчета, ходите ли на училище?
Не. Вече не.
Какво? На тия години сте се отказали от ученето?
Учителят ни умря.
Г-н Банкс го застреля, задето нарече сина му "идиот".
Хей!
Важна бележка. Не наричай ничий син "идиот".
Фул хаус, аса над попове, Чип.
Каре, двойки.
По дяволите! Мамка му.
Къде бързаш, хлапе? Опитай си късмета в още една ръка.
По дяволите, Сисъл. Кой се прокрадва така зад друг човек!
Можех да те гръмна.
Току-що изгубихте красивия часовник на баща ми в игра на карти.
Не, моя часовник, старче, моя.
И, между другото, е Сесил. Време е да си тръгваме.
О, извинете. Би трябвало да...
Виж как ми заля ризата. Трябва да кажеш "извинете".
Вече го направих, господине. - Да, аз го чух да го казва.
Сега го пусни, преди да съм добавил и дупка в ризата ти.
Знаеш ли какво казвам, когато сополив младеж
се опитва да ме заплашва?
А?
Хърли, любезно изведи господина от заведението!
Какво да ви сервирам на вас двамата?
Я виж какво са довлекли чакалите.
Как си, Дули? - Върхът, Лил.
Да сипем едно уиски? - Аманда! Любовникът е тук.
А ти какво пиеш, сладурче?
Не, нищо за мен. Благодаря, госпожо.
Дули!
Толкова време мина този път.
Мислех, че никога няма да се върнеш.
Съжалявам, скъпа. Работех. Сега се върнах.
Кой е сладкият старец? Дядо ти ли?
Той ли? Не, не ми е дядо. - Приятел?
Определено не ми е приятел.
Всъщност сме спътници.
"Спътници". Донякъде е сладък. Нали, Лил?
О, да, определено. Виж му сините очички, като бебе.
Мадам, очарован и запленен.
Най-после се появи джентълмен в тази дупка.
Дули, откъде бандитска отрепка като теб
намери такъв сребърен лисугер като него?
Позволете да се представя.
Сесил Калдикот Пийчтрий-трети, на вашите услуги, мадам.
Доста сложно се изразява, нали?
"Името, произнесено, е признание
за човека, комуто принадлежи.
Онзи, който може да произнесе правилно името ми,
може да ме позове и има право на любовта
и служението ми." Хенри Дейвид Торо.
Сесил е читанка.
Хайде, Сис, отпусни се малко.
Лил, едно уиски за читанката. Аз черпя.
Г-н Дули, никога не пия алкохол,
освен случаен пунш с ром по коледните соарета.
Чакайте, г-н Дули.
Не видях нашия жребец отвън на влизане в заведението.
Не е бил откраднат, надявам се? - "Нашият жребец"... Голям образ е.
Книгите ми са там. Просто не мога
да ги оставя без надзор.
Просто трябва да тръгваме. - Спокойно.
Жребецът ни е в конюшнята за смяна на подковите.
Доверил сте възлюбените ми спътници,
редките ми издания, на обикновен пограничен ковач?!
Къде бързаш толкова?
Защо не останеш малко и не пийнеш с мен?
Насаме...
Благодаря много, госпожо,
но съм крайно неспокоен, когато книгите ми са извън погледа ми.
Казах ти, че е луд.
Имам една книга горе, ако това те възбужда, скъпи.
Казва се "Кам-ме-сут-рей". Чувал ли си я?
"Камесутрей"? О, "Кама Сутра"...
Спокойно мога да кажа, че това е книга, която никога не съм чел.
Не, аз само гледам картинките. - Има и картинки?!
Не мога да ги разкопчая.
Плювалникът е за плюене, а не за пикаене. Мръсно животно!
Излез навън.
Леле, Лил.
Следващия път ще го забуча на стената.
Проклетата ти стена, боже.
Извинявай, скъпи.
Какво си говорехме? О, да, щях да те черпя питие.
Добре, но вместо напитка,
нямате ли случайно чаша чай?
Не, стига с този чай.
Ела тук. Слушай ме. Пий едно уиски.
Никога не съм пил уиски,
чисто уиски през живота си.
Сега е моментът. Загря ли?
Ако искаш да видиш Фортуна, го изпий. Стегни се!
Е, когато си в Рим...
Наздраве.
Не го ближи като префърцунена дърта госпожица на чаено парти.
Глътни го като мъж. Гледай.
Барман, още едно!
Слушай, връщам се след малко.
Не се бой за проклетите книги. Ще ги вземем.
Къде...
Ето. - За мен ли?
Трябва да призная, вкусът май започва да ми харесва, нали?
О, да. Бих казала.
Ехо! - Леле, каква секси дрешка!
От Франция е. Шест месеца пътува дотук. Харесва ли ти?
Да ми харесва? Луд съм по нея.
Така се радвам, че остана този път, Дули. Знаеш ли какво мечтая?
Да отида един ден до Франция и да видя Париж.
Просто знам, че много ще ми хареса.
Твоето желание е закон за мен.
Скъпата ми иска да ходи до Париж. Значи отива до Париж.
Да, бе.
Чакай, ти сериозно ли?
Сериозно като коремен тиф. - О, Дули!
Това би било най-прекрасното нещо, което някой някога е...
Чакай малко. Как можеш да си позволиш ходене до Париж?
Ти едва си купуваш консерва с боб.
О, просто остави това на мен.
Имам големи идеи, по които работя.
Ето, имам нещо, за да докажа намеренията си.
Затвори очи и си дай ръцете.
Добре.
Сега ги отвори.
Какво мислиш?
Боже мой, Дули. Красив е!
Това имаше по-плътен вкус.
Усещам ли... хибискус?
Всичко идва от същата бутилка, миличък.
Добре ли си? Може би ти стига толкова.
Изглежда имаш нужда да си легнеш.
Сипи един юнашки сок!
Никой ли не казва "моля" в тази предпубертетна страна?
Теб те познавам.
Филистимянинът, който открадна часовника на баща ми.
Какво дрънкаш, дъртак?
И коя е Филис?
Повелявам ви, господине, да го предадете незабавно.
За това ли говориш?
Твой ли беше?
Красив е, нали? Привързах се към него.
Ами ако не ти го върна?
Какво ще направиш?
Внимателно.
Добре.
Дули, Дули, слез долу.
Малкият ти приятел здравата загази, бързо.
Мамка му. Сега пък какво?
Съжалявам, скъпа. - Няма проблем.
Дули, побързай.
Какво ви става, бе? Не виждате ли, че е деликатен.
Кучи сине!
Преди ме развесели, но сега вече ме ядоса.
Хубаво ли ти е да биеш стар човек?
Г-н Дули, нека покрия разходите на джентълмена за почистване.
Насилието никога не е отговор. - Старият ти приятел може би е прав.
Той може да е прав, хора, каквото било - било.
Това е един начин да си върнеш загубите.
Понякога, даскале, насилието е единственият отговор.
Видяхте ли всичко това?
Аз определено го видях.
Здрасти, шерифе.
Да ви черпя едно?
Ставай, Дули. Имаш посетител.
Може да останете само минута.
Добре умееш да вкараш човек в купчина проблеми, старче.
Слушайте, имам ужасна мигрена.
И, между другото, ако не ме лъже паметта,
вие настояхте да погълна онази коварна токсична течност.
Откъде да знам, че имаш бутон за повръщане
като нагласен слот автомат.
Пореден цветист идиом.
Как ме нарече? - Думата е "идиом" -
фигуративен, небуквален израз.
Г-н Дули, с ваше разрешение,
възнамерявам да иззема вещите си от вашите дисаги
и да намеря алтернативен ескорт до Фортуна.
Благодаря, че ме докарахте дотук.
Чакай. Не можеш да се довериш никому тук,
за да те откара до Фортуна.
Тук всички са все крадци и бандити.
Само ако мога да изляза оттук и си поемаме по пътя.
Измъкни ме оттук. - Небеса! Абсолютно не.
Искаш шерифът да чуе ли? Слушай. Можеш да го направиш.
Никога. Аз съм човек с принципи.
А онова хлапе, за което ми разказваше?
От една от онези книги. Как му беше името?
Оливър Туиксит.
Г-н Дули, виждам, че сте ме слушали.
И наистина ме изумявате. Разбира се, имате предвид Оливър Туист.
Да, точно. Ти не каза ли, че той избягал отнякъде?
О, да. Малкият Туист се измъква от мъчителния приют за бедни.
Изтерзано бягство. Това е.
По-подходящ пример би бил граф Монте Кристо.
Това е самият връх на затворническите истории.
Видя ли... - Съвсем различно е.
Чиста литература.
Виж, в тази клетка съм само защото се застъпих за теб.
Защо не покажеш малко благодарност и не ми помогнеш да изляза?
Абсолютно не.
Млъкни!
Боже. - По дяволите, Дули, млъкни!
Спри с тая врява.
Няма ли да ми помогнеш? Викни доктор.
Спри да мрънкаш, преспи и ще ти мине.
Иисусе!
Това е кръв! Ще викна доктора. Дръж се!
Г-н Дули.
Той излезе ли? - Да.
Признавам ти, даскале, ползването на киселиците беше добра идея.
Той се върза.
Трябва да благодарим на вожда.
Така е. Благодаря, вожде. Сега действай бързо.
Ключове. - Да, ключове. Хайде, иди ги вземи.
Иди ги вземи. Натам.
Насам. - Направи ли, както ти казах?
Да, определено.
Хубаво, да се размърдаме.
Божичко. Това ми напомня за лятото, като бях 8-годишен
и изядох всичкото сладко от сливи на мама, а натопих горкия Томас Уик.
Не си признах. А той изяде боя. О, божичко.
Извинявай, мамо. Извинявай, Томи.
Хайде. Качвай се на коня.
Какво правиш, момче?
Върни се тук, негоднико!
Не ми карай да те гръмна.
Дули! - Ще се върна за теб, скъпа.
Когато имам пари да те заведа в Париж.
Ще те чакам, скъпи.
Довиждане, мадам! - Довиждане, синеочко.
Стой!
Какво? Дули!
Ако тръгнем по изгрев,
ще влезем във Фортуна точно навреме за неделната вечеря.
Какво обслужване, а?
Прекрасно. Това ще ми даде
цяла нощ да се настаня и организирам
преди първия звънец в 7 ч. сутринта в понеделник.
Наистина сте човек, държащ на думата си, г-н Дули. Благодаря.
Не ти ли омръзва да четеш същите книги отново и отново?
Не, никога.
Все още не знам какво
му е толкова забавното на четенето.
Запознава те с нови идеи, разширява познанията ти.
А и за образования човек се отваря цял нов свят от възможности,
касаещи бъдещето му.
Обзалагам се, че с прилично образование
ще може да си намерите чудесна работа.
Не, поправка, кариера! - Вярно ли? Кое те прави сигурен?
Торо е казал: "Не е важно какво гледаш, а какво виждаш".
Може да гледам безстрашен бандит,
но виждам умен млад човек
с бляскаво бъдеще пред себе си, ако го пожелае.
Виж, избрал съм ти една книга. "Пътешествията на Гъливер".
За един търсач на приключения е, точно като теб,
но е и злъчна сатира на политиката и човешката природа.
Добре. Прочети ми я.
Мисля, че ще ти хареса повече, ако я прочетеш сам.
Не искам да я чета сам. Само искам да я слушам.
Знаеш ли, забрави. - Съгласен.
Г-н Дули, използвате ли това често?
Барабанлията ми? Доста често.
Кажете, застрелвали ли сте наистина друг човек с него?
Шегуваш се. По тия места всеки е гръмвал някого.
Като законът на джунглата е.
Диви животни убиват диви животни. Няма друг начин.
Ако не съм твърде настойчив... Колко души сте убили?
Деветнайсет. - Боже, деветнайсет?
Едно нещо мога да те науча и аз, даскале.
По-бързият стрелец живее по-дълго.
Очарователно. - Но никога не съм убивал жена
или малко дете.
Никого не съм гръмвал в гърба.
Е, браво за това. - Ето. Искаш ли да пробваш?
Да стрелям с револвер? - Да.
Не. Не бих казал.
Човече, строполи се като чувал Рита здраво, а?
Виж, нищо особено. Хайде, голям лигльо. Опитай отново.
Не, не. Край. Знам кога нещо не ми се удава.
Стига де. Знаеш ли какъв си? Стар пръдльо.
Моля? - Точно така. Прашасал стар пръдльо.
Сравнявате ме с миризливи газове от червата?! Какво?
Защото отказвам да участвам в нелепите ви стрелкови ритуали.
Това е скандално, господине! Скандално.
Слушай, даскале. Това е Дивият Запад.
Трябва да можеш да стреляш, за да оцелееш.
Ти ме учеше за онзи Дървин
и как най-приспособимите оцелявали, и бла-бла.
Е, който стреля най-добре, е най-приспособим тук, при нас.
Дарвин е... И виж, това е страхливо.
Мен ли наричаш "страхливец"? - Ако вие като вълк...
Вълк ли? Какво общо има вълкът тук, по дяволите?
Какви ги дрънкаш? - Метафора е.
Мен няма да ме наричаш "страхливец"!
Ако беше видял как ползвам този пищов,
за да се измъквам от проблемите, един след друг!
Нямаше да повярваш и на половината от това, което аз съм видял.
Трябва да пишат книги за мен след всичко, което съм преживял.
И всъщност се обзалагам, че ако беше чел за приключенията ми
в някоя тъпа книга, щеше да пееш напълно друга песен
за това кой е страхливец и кой - не.
Щеше да казваш, че образът на Дули
е романтичен герой от американския Запад.
Виж, само казвах,
че има по-цивилизовани начини за уреждане на спорове
от криенето зад оръжия.
Казва го човек, дето никога не е гледал в цевта насреща.
Поправка, гледах в цевта на твоя.
И ако си имах мой револвер, това щеше ли да ме спаси от теб?
Не и не. Имах само моите думи.
Моля те. Ти никога не си бил в каквато и да е реална опасност.
Никога не съм убивал невъоръжен човек. Дори досаден като теб.
Въпреки че сега започвам да се съмнявам в тази философия.
Г-н Дули, казвам само, че пистолетите не са отговорът...
Грешно! Не, пистолетите са единственият отговор. Няма друг.
Някога чували ли сте израза
"перото е по-могъщо от меча"?
Нисъм!
Е, то е по-могъщо и от пистолета.
И се надявам да усвоите този урок, преди да е твърде късно.
Наистина! Правилният отговорът, между другото, е: "Не, не съм!".
Казах ти никога повече да не ме поправяш!
И сега си изгуби достъпа до одеяло. Мое одеяло.
Лека нощ тогава.
Красиви звезди.
Не мърдай.
Снейк? Каква приятна изненада.
Стига глупости.
Какво става? Леле. Какво е това?
Еха. - Леж долу, момче.
Какъв е смисълът в това?
Даскале, поне веднъж в живота си замълчи.
Е, Дули, изглежда, че отново се срещаме.
Познавате ли тези мъже, г-н Дули?
"Г-н Дули". Не е ли изискан?
Да го думна ли сега, Снейк? - След минутка.
Снейк?! Колоритен, но и донякъде клиширан прякор.
Тоест, предполагам, че Снейк не е кръщелното ви име.
Боже, пак започна.
Кръщелно? Да не си свещеник? - Не, всъщност съм учител.
Това е просто термин.
Кръщелно е личното име, което ти дават.
Моето фамилно име е Пийчтрий... - Спри!
... но кръщелното ми име е Сесил. Сесил Пийчтрий.
Г-н Дули е Джедидая. Виждате ли?
Значи неговото кръщелно име ще е Чарли.
Чарли. Именно.
Да, ясно. Чарли, я сритай този боклук към мен.
С удоволствие. - Не, не. Чарли!
О, не. - Снейк, стига.
Няма нужда от това, Чарли. - Изпразни си джобовете веднага!
Добре. Изпразни си джобовете. Прави, каквото ти казва.
Съжалявам. Имам само кърпичка.
Какво прави стар пръдльо като теб по пътя с боклук като него?
Какво се е влюбила тази страна в пръдните?
Говори.
Ами аз бях тръгнал за град Фортуна.
Моля ви, не си играйте с Гъливер. Моля. Не!
Както и да е, съвсем случайно
изпуснах последния влак и тогава любезният г-н Дули
се съгласи да ме придружи до град Фортуна.
Поне не съсипвайте Гъливер.
Не! О, не. Гъливер! Не, моля ви!
Значи г-н Дули е любезен?
Лек път, мили Гъливер.
И добрият г-н Дули се съгласи да те придружи до Фортуна
преди или след като те ограби?
Нито едното, нито другото.
Но, господине, просто трябва да протестирам.
Горенето на книги е грях.
Също и краденето. Изглежда ти и ние имаме нещо общо.
Всички сме били ошмулени от милия г-н Дули.
Изглежда той ти е свил всичките пари лични вещи,
както открадна и нашия кон. - Вашият кон? Г-н Дули!
Имах ти доверие.
Подслоних те. Ти нямаше нищо.
Яде моята храна, пи моето уиски.
Приех те под крилото си и те обучих.
Отнасях се с теб като със сина, когото нямах. И в отплата?
Как ми благодари? С нож в гърба. Погледни ме, страхливецо!
"И ти ли, Бруте?"
Какво?
"И ти ли, Бруте" е латинска фраза, станала прочута,
когато Юлий Цезар разбира, че верният му приятел Брут
е един от убийците му. Най-легендарното предателство е.
Може се сещате за фразата от пиесата на Шекспир.
"Юлий Цезар". Сетих се за това, когато го казахте.
Млък... - Млъквай!
Добре, млъквам.
Но има само още едно нещо, ако позволите. Само едно.
Аз опознах г-н Дули доста добре през нашето време заедно.
И го считам за човек на абсолютната честност.
Тъй че съм сигурен, ако е откраднал коня ви,
то е имал много добра причина да го направи.
А всички знаете какво е казал Хипократ.
Той не знае. Сега ще млъкнеш ли?!
Разбира се, че знам. На идиот ли приличам?
"Отчаяните времена изискват отчаяни гадории."
О! Да, г-н Снейк.
Прекрасно. Много добре. Почти.
Сигурен съм, че г-н Дули е бил наистина в много отчаяна ситуация.
Когато е взел грешното решение да се отдалечи с коня ви.
Като един образован човек към друг.
Имам идеалното решение за нашата малка дилема.
Защо не си вземете вашия красив кон обратно,
заедно с всички пари за компенсация и не си продължите весело по пътя?
Пито, платено. - Просто ей така?
Просто ей така.
Ами звучи приятно и цивилизовано.
Видяхте ли, г-н Дули, когато хладният разум надделее...
Но има един проблем. Ако направим, както казвате,
няма да получа удовлетворението
да видя мозъка на любезния г-н Дули,
разплискан по ето тази скала там.
Сега гледай и се учи, даскале, защото ти си следващият.
Ще се видим скоро, мамо. - Не. О, не!
Оставете книгите. - О, не!
Дули, зад теб!
Г-н Дули... Г-н Дули?
О, не. Г-н Дули? Г-н Дули!
О, боже мой! Г-н Дули!
Не, Господи, прости ми!
Беше изцяло по моя вина. Боже, извинявам се.
Господи, прости ми!
Угасвай, свещице кратка.
Тоз живот е само една нещастна движеща се сянка, актьор бездарен,
който се явява, измъчва и изпъчва своя час на сцената
и след това изчезва.
История, разказана от луд, със много шум и бяс, в която няма
ни капка смисъл
Г-н Дули! Слава на Господа. Вие сте жив!
Добре ли сте? - Да. Махни се от мен.
Добре.
Боже! Ох! - Внимавайте.
Не го натоварвайте. Г-н Дули...
Той... той мъртъв ли е?
Да. Така изглежда. - Провери. Увери се.
Г-н Дули, предполагам, че другарят му Чарли е избягал.
Има дупка в челото с размер на златен суверен.
О, не.
Май той се брои като номер 20 за вас.
Вижте, трябва да се фокусираме отново.
Наистина трябва да погледна раните ви.
Боже мой! Минал е и е излязъл. О, не. Помощ!
Кого викаш, по дяволите?
Трябва да идете при лекар, г-н Дули.
Трябва само да нагрееш ножа,
да обгориш раните и да го стегнеш здраво.
Не мога да повярвам, че той наистина...
Наистина ли е мъртъв?
Ти... луд стари глупако! Вината е изцяло твоя.
Не можеш да си траеш, нали?
Аз щях да се оправя в случая, както винаги съм правил...
Но не... Ти и тъпото ти говорене, и тъпите ти книги!
Трябваше да ги оставя да изгорят.
Но не, ти ме убеди, че били толкова важни...
Той щеше да е още жив, ако не беше ти.
Те само си искаха проклетия кон обратно.
Ще ме прощавате, господине.
Но изглеждаше, че те искат малко повече
от просто връщане на коня. Тоест, г-н Снейк
изглеждаше, че няма да се задоволи с по-малко
от това да ни разплиска мозъците по тази скала.
Глупости. Нищо не знаеш, старче.
Попадал съм в такива каши безброй пъти.
Безброй пъти, когато изглеждаше, че всичко е свършено.
И всеки път се измъквах, без да се налага да убивам никого.
Г-н Дули, не сте убивали човек преди, нали?
Млъкни.
Определено не е нещо, от което да се срамувате.
Каквото и да чувствате, е напълно нормално.
Тоест, отнемането на човешки живот е нещо много дълбоко.
И много съжалявам, че моята маниакална грижа за книгите ми
предизвика верижната реакция, довела до смъртта на човек.
За това се разкайвам най-искрено. Но вие бяхте прав.
Конкретните обстоятелства изискваха решителни действия.
Никога, ама никога не съм и помислял,
че ще стрелям по човек. И все пак ето ни.
Можехме да се измъкнем и само с моите думи.
Невъзможно. Не, вие направихте единственото нещо,
което може да спаси живота ни. И се бихте храбро.
Рискувахте живота си и спасихте душите ни.
Не усещам нищо от онова, което очаквах,
убивайки човек.
Макар че... той цял живот си беше злодей,
и макар че определено си го търсеше.
Някак си... точно аз да бъда онзи, дето го утрепа...
Просто просто не е правилно.
Всичко е наред. Така е, защото сте състрадателен човек.
Значи сте самовглъбен човек. Похвално качество.
Но моля, помнете, че беше при самоотбрана.
Вие го казахте. - Казах много неща.
Май бяхте прав, даскале.
Убиването е за страхливци. - Не, съвсем не, г-н Дули.
Извършихте нещо много смело. Спасихте ни.
Тези гласове и тези книги сега ще бъдат чути.
Ще им бъде позволено да вдъхновят нови поколения.
Не може да се каже какви ползи ще извлече тази нова земя от това.
И то е само заради вас. А аз говоря от името на всички тук:
г-н Шекспир, г-н Кийтс, г-н Мелвил, сестрите Бронте.
Говоря от името на всички тях.
И ви казвам сърдечно благодаря.
Господ е мой пастир; няма да остана в нужда.
Той ме води край тихи води;
Макар да вървя през долината на смъртната сянка,
няма да се уплаша от зло, защото Ти си с мене;
И ще пребъдвам в дома Господен през дълги дни.
Амин.
Чакайте, къде мислите, че отивате?
Във Фортуна. Къде другаде? - Във вашето състояние?
Не, не. Невъзможно е. Трябва да почивате тук.
Аз ще ида да намеря помощ отнякъде.
Глупости. Обещах, че ще те заведа до Фортуна
навреме за първия звънец утре.
И точно това ще направя.
Нима мислиш, че след всичко това ще те освободя от уговорката?
Ами... - Без моите пари?
Да, разбира се.
Слушай, ако искаме да стигнем навреме без кон,
ще трябва да вървим цял ден и цяла нощ.
Мислиш ли, че ще можеш, старче?
Вярвам, че мога. - Хубаво.
Да изясним едно нещо още оттук.
Край на говоренето. Ясно?
Разбра ли? Сега, след като убих един човек,
да ги направя двама, няма никаква разлика.
Разбрано. Но поне ми дайте да нося книгите.
Ще ни забавиш.
Вие сте простреляният в крака.
Г-н Дули!
Точно навреме, г-н Дули. Наистина сте човек, държащ на думата си.
Не мога да ви благодаря достатъчно.
Що се отнася до деловите ни отношения,
сигурен съм, че до довечера
всички надлежни документи ще бъдат подписани
и ще мога да уредя дълга си към вас.
Няма да стоя чак до вечерта.
Не си мислил, че ще вися в тази дупка
по-дълго, отколкото се налага, нали?
Не. Предполагам, че не. Но парите...
Сигурно няма да бъдат налични до...
Задръж си проклетите пари. - Какво? Г-н Дули?
Много щедро от ваша страна. Но немислимо.
Не, сделката си е сделка.
Твои пари са си, за новата ти работа.
Ще се оправя без тях. - Но какво ще правите сега?
Няма значение.
Е, съжалявам, но за мен има значение.
Даскале, колкото по-бързо ме забравиш, по-добре. Ясно?
Още ли не си го проумял? Аз нося само бели.
Някои хора... Просто така си роден.
Г-н Дули, вие имате сърце от злато.
Не ми започвай с усуканите думи
да ме убеждаваш, че това не е истина.
Знам какъв съм. Но не се тревожи за мен. Аз ще се оправя.
Винаги го правя.
Поне вземете тази... за дългото си пътуване. Моля ви.
Даскале...
Аз не мога да чета.
Знам.
Но тя е за тогава, когато ще можеш.
Ами...
Благодаря.
Иди и ги учи тези деца. Дай им бъдеще и прочие.
Благодаря ви, г-н Дули.
Миналата седмица учихме за купуването на Луизиана,
което е станало, когато територията Луизиана
е била купена от Съединените щати от французите.
И това е станало кога?
Някой?
През 1803 г. Добре.
Но днес ще говорим за двама много специални господа,
които били наети да изследват тази нова територия.
Имената им са Мериуедър Луис и Уилям Кларк.
И мисията им била наречена "Корпус на откривателите".
Поздрави, госпожо!
Вън! Махай се! Тук не се допуска просия.
Бързо, деца, крийте се под чиновете.
Извинете, госпожо. Но аз съм...
Скитник и пияница,
комуто няма да позволя да оскверни светия дом на учението.
Итън, моля те, скочи през прозореца
и изтичай да доведеш шерифа. Бързо!
Да, госпожо. - Не, не.
Няма да е необходимо. Вижте, госпожо...
Аз съм новият училищен директор. - Не бъдете абсурден.
Новият директор е г-н Сисъл...
Пийчтрий.
Cecил Пийчтрий от Лондон, Англия, на вашите услуги, госпожо.
О, да. Знам. Сигурно изглеждам като плашило,
но имах крайно изтощително и необичайно пътуване,
за да стигна дотук навреме за първия звънец тази сутрин.
Но аз и другите дами от общинския културен център
щяхме да вземем г-н Пийчтрий в петък
и го чакахме на перона на гарата.
Да, обаче... за жалост, изпуснах последния влак
и накрая минах по по-живописния път.
Но чуйте, донесох и нещо от стоката си.
Е, леко са обгорели по ръбовете. А, добре.
Но мисля, че стават, не са чак толкова зле.
Вие сте, наистина сте вие.
Г-н Пийчтрий, аз съм г-ца Елоиз Мейбъл.
И от името на Дамския училищен комитет
ви приветствам с добре дошъл в град Фортуна.
Деца, да посрещнем г-н Пийчтрий с топло "добре дошъл".
Здравейте, г-н Пийчтрий. - Здравейте, всички. Добро утро.
Не мога да ви опиша колко съм щастлив
най-после да пристигна тук цял.
Сигурно сте съсипан от умора.
Да ви настаним ли и ще започнете с уроците си от утре?
О, не. Мога да се настаня по всяко време.
Но, с ваше разрешение, мисля, че бих могъл да започна веднага.
Да. Добре. - Благодаря.
Просто ще изтичам до пансиона на г-жа Ани,
за да ви подготвят стаята
и тя да е готова, когато свършите за деня.
Чудесно. Благодаря, г-це Мейбъл. - Благодаря, г-н Пийчтрий.
Да започнем отново, става ли?
Бих искал да започна като ви разкажа
за най-голямата си страст.
Това е четенето.
Книгите могат да ни отведат навсякъде,
на всяко приключение
и във всяка епоха...
В миналото, настоящето, или в далечното...
Джедидая Дули. Тук!
"Само образованите са свободни" Епиктет
Превод МИЛКО СТОЯНОВ
Филмът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО