Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
POSLEDNÍ VLAK DO FORTUNE
Sakra.
Poslední vlak do Fortune tudy projel ve 12:05.
Vy jste přišel až ve 12:15.
Vím to, protože jsem tady zrovna začal zavírat.
Další vlak do Fortune tudy pojede až za týden.
Jak tenhle čas strávíte, to už záleží na vás.
Já vám chci jen říct, že gentleman, který byl tak laskav
a dopravil mě na tuto předsunutou železniční stanici,
mě ujistil, že vlak do Fortune odtud odjíždí přesně ve 13:05.
-To vám řekl špatně. -Tak co mám tedy dělat?
Já prostě musím být ve Fortune nejpozději v pondělí ráno!
Asi míli odtud tímhle směrem stojí Preston City.
Můžete si tam půjčit koně.
A z Prestonu do Fortune jsou to dva dny jízdy.
Když nic nepokazíte,
budete do Fortune vjíždět v neděli touhle dobou.
Ale na vašem místě bych už nelelkoval a hodil sebou.
Divoký západ.
Pánové, dámy... Raději si na chvíli odpočiňme.
Čeká nás dlouhá a horká cesta.
Pár stránek z Homéra nám snad dodá sílu a inspiraci
pro naši vlastní náročnou odyseu.
Kýho čerta?
Kdyby to nebyl nesmysl, přísahal bych, že je to průstřel.
-Neotáčej se. -Je to průstřel!
-Dobrý Bože, někdo mě přepadl! -Povídám neotáčet.
To je pouhý reflex, pane. Nedělám to se zlým úmyslem!
-Vysypat kapsy. -Nic u sebe nemám, pane.
No dobrá, prosím, pane, jsem velmi lechtivý.
Tak prosím. Toto jsou všechny moje peníze. Všechno. Bože!
-Vyklop všechny cennosti. -Mám jen školní prsten. Prosím, zde.
A ještě ty hodinky.
Vážně musím? Snad byste nechtěl staré hodinky, pane.
Jsou bezcenné a mají prasklou sponu.
Nechávám si je jen ze sentimentálních důvodů.
Předávaly se z generace na generaci.
Věnoval mi je můj drahý zesnulý otec.
Byl pro mě nejdůležitějším člověkem na světě.
-Jemný a sečtělý muž, který... -Drž hubu.
Otec mi do nich nechal vyrýt
svůj oblíbený inspirativní citát.
Co máš v těch kufrech?
Prosím, pane. Ty věci v kufrech byste nechtěl.
Jsou bezcenné, jsou to jen...
-Knihy?! -Jo.
To tam nemáš nic jinýho než blbý knihy?
Ano, mám tam jen blbé knihy, máte naprostou pravdu.
-Ty jseš podomní prodejce? -Ne, pane. Pedagog.
Pede... co?
-Vzdělavatel. -Ha?
-Pane, já jsem učitel ve škole. -Ve škole? Na školu ti seru. Uhni.
-Prosím, pane. Už máte ty hodinky. -Řekl jsem drž hubu!
Žádný boty, žádný levisky, jen teploušský hadry. Typický!
Ano, to je moje spodní prádlo, jistě.
A teď tady budeš sedět
a čučet tak dlouho, dokud odsud nezmizím.
Je ti to jasný, staříku?
Budu jen sedět a ani se nehnu, máte mé slovo.
Prosím za prominutí, pane. Pane!
Kdybych vás mohl poprosit jen o vteřinku času...
Hej!
-Propána! Impozantní muška, pane. -Nezkoušej mi lichotit.
Buď to nemáš v hlavě v pořádku, anebo chceš umřít.
Věřte mi, že za normálních okolností
bych se vám nikdy nezpěčoval, ale bohužel jsem v zoufalé situaci.
A všichni víme, co řekl Hippokratés.
-Kdo? -Přece Hip... To je jedno, on...
Prostě řekl: "Zoufalá doba si žádá zoufalá opatření."
Ne? No, to je jedno.
Konstatuji to pouze proto, že bych nikdy takto drze nepokoušel osud,
kdybych nebyl tak strašně zoufalý.
Brzo už budeš mrtvola.
Měl bych to vysvětlit. Myslel jsem si, že pojedu do Fortune.
Ovšem potkala mě ta smůla, že mi ujel poslední vlak.
Ale já prostě musím být do pondělka ve Fortune!
Učitel nemůže zmeškat začátek školního roku.
Takže co kdybych vám učinil obchodní nabídku?
-Cože? -Totiž, odpusťte mi mou troufalost,
ale přijde mi zcela zjevné, že se vám nedostává prostředků.
Teď jste mi sice sebral vše, co jsem měl u sebe,
ale mohu vám nabídnout další odměnu, až dorazíme do Fortune.
-Až my dorazíme do Fortune? -Přesně tak, ano.
Víte, jsem tam novým školním učitelem. Ve Fortune.
A až tam dorazím, bude tam na mě čekat mzda.
Má první měsíční výplata. Celá.
Pokud mě dopravíte do Fortune tak, abych v pondělí stihl první zvonění,
s radostí vám celou svou výplatu předám.
-Kolik? -Měsíční výplatu!
Za pouhou dvoudenní cestu do Fortune!
Takže jsme dohodnutí, pane?
Ježíši. Hned jsem u vás, pane!
Haló, haló, pane!
Takže platí? Nebudu vám dělat nejmenší potíže.
Na cestách jsem výtečný společník
a mám i pár báječných knih ke čtení.
-Čtení mě vůbec nezajímá. -Cože?
No, možná prostě nečtete správné knihy.
Totiž... četba, to je dar. Podněcuje představivost
a umožňuje čtenáři zakusit řadu životů a bezpočet dobrodružství.
Já žiju skutečný dobrodružství. Nemusím číst o nějakejch dalších.
Koně máš?
No, totiž, to je právě ten problém.
Chystal jsem se jet vlakem.
Ale milerád půjdu po boku vašeho koně.
Máš štěstí.
Náhodou mám do Fortune zrovna namířeno...
Ano!
A jestli se chceš takovou dálku trmácet vedle mýho koně,
tak to je zřejmě tvoje věc.
Ale jestli jenom cekneš, že ti mám pomoct nebo tak,
rovnou ti ustřelím hlavu.
Bez obav, budu mlčet jako hrob.
A jsem navždy vaším dlužníkem. Mockrát děkuji.
Vyrážím! Jsem vám v patách!
Moment! Pane! Bože!
Počkejte!
Jdeme!
Máte opravdu vytrvalého oře, pane!
V pořádku! Tady jsem! Držím s vámi krok!
Nechci zpochybňovat vaše orientační dovednosti,
ale nebylo by mnohem jednodušší jít prostě podél kolejí?
Jdem zkratkou. Nech je tady.
-Jaképak "nech je tady"? Já se... -Povídám nech je!
-Zpomalujou nás! -Dobrá.
Ve Fortune si vyžádám nové spodní prádlo, budiž.
Ale mé knihy... Ne, mé knihy jsou nenahraditelné, pane.
Těch knih se nikdy nevzdám.
Vždyť co by byl učitel bez knih?
Tam, kam jdeš, ti na nějaký knihy budou všichni prdět.
Při vší úctě s vámi musím nesouhlasit.
Jediným smyslem mé cesty z Anglie sem do Nového světa
bylo vzdělávat zanedbané děti ve Fortune.
Hej! Co to děláte? Nemohu dopustit, abyste mi bral knihy!
To nemůžete, pane. To opravdu nesmíte, prosím!
Všechno, čím jsem, je obsaženo v těch knihách, pane!
Musím je mít, abych mohl učit. Prosím!
Ó. Báječný nápad.
Děkuji. Ó, ano. Brašny na sedle.
Přemýšlel jsem, k čemu vlastně jsou. Báječné.
Jste velice rozumný muž, pane...
Nezachytil jsem vaše jméno. Pane...
Dobrá. Tak já první.
Jmenuji se Cecil Caldecott Peachtree třetí, jsem z Londýna v Anglii.
-K vašim službám, pane. A vy jste...? -Dooley, Jedidiah Dooley.
Ale nikomu mý jméno neříkej.
Jako hrob, pane. Jako hrob.
Pane Dooley, vážně. My Angličané máme o vás Američanech
zjevně zkreslený úsudek.
Třeba ty historky o nezákonném Divokém západu, které slýcháme,
to jsou vyložené nesmysly.
Ve skutečnosti jste přátelský a úslužný národ.
Všichni přátelští nejsme. Rychle na koně.
-Co prosím? -Do sedla, rychle!
-Vy ty dva gentlemany znáte? -To nejsou žádný gentlemani.
Takže hoď zadkem, staříku!
-Jistě, už se... -Dělej!
-Nohu do třmenu! -Ještě nikdy jsem hřebce nesedlal.
-Dopřejte mi minutku. -Žádnou nemáme! Nahoru!
-Moment. Tohle nemůže být správně. -Hyjé!
Vy mě bičujete? Pane Dooley! Dohánějí nás!
-A teď po nás i střílejí! -Skloň se a mlč, sakra!
-No tak, nakloň se doleva! -Je mi špatně!
Na druhou stranu! Jedem!
-Asi jsme je setřásli! -Tak dělej! Ježíši!
Koukej, kam střílíš, idiote!
-V pohodě? -Tak tohle bylo vzrušující.
Ale jinak... ano.
Jak to, že sedíš obráceně, sakra? Otoč tu svoji prdel!
-Zatraceně! -Hej!
Chytila mě křeč. Křeč!
Ukaž. Tak dělej. Vylez si sem znova, a tentokrát správně.
Co to bylo, u všech všudy, za chuligány?
A co po nás mohli chtít?
Připadá mi,
že se ta situace dala řešit
civilizovanějším způsobem.
Totiž... Možná, že kdybychom s nimi byli zdvořile promluvili...
Třeba by poslechli hlas rozumu.
Na učitele... se ještě musíš hodně učit, staříku.
No, musím říct, že už jsme si užili až až.
Zůstali jsme sami na železniční stanici,
mířili na nás revolverem a pak nás pronásledovali bandité.
Kéž by nás tak mohl vidět otec.
Ačkoliv dlužno dodat, že toto vše v nás vyvolává jistou... rozjařenost.
"V nás"? Kdo je to my?
Přece William Shakespeare, Alfred Lord Tennyson,
Charles Dickens, Henry David Thoreau, Jane Austenová.
-Kdo? -Autoři mých knih.
Jsou pro mě jako rodina. Jistě jste o některých z nich slyšel.
Ne. Tyhle jména jsem nikdy neslyšel.
No jo, množné číslo středního rodu. Asi jste chtěl říct:
"Tahle jména jsem nikdy neslyšel."
Hej! Jestli chceš tuhle cestu ve zdraví dokončit,
už nikdy mi nevykládej, co jsem chtěl nebo nechtěl říct. Jasný?
Ano. Pardon. To je prostě síla zvyku.
Totiž, zkusím to, budu se snažit.
-To bych ti radil! -Pardon, pardon.
Jistě, když je člověk jedináček.
Neměl jsem společnost sourozenců,
a tak jsem se utíkal ke knihám.
Postavy mi připadaly nesmírně živé.
Čímž ovšem nenaznačuji, že jsem byl osamělý.
Právě naopak. Moje matka byla lvice salonů.
Pořádala úžasné slavnostní večeře,
během nichž jsem poznal mnoho mimořádných lidí ze všech vrstev.
Vzpomínám si například na jednu báječnou večeři,
na kterou pozvala jednoho velmi slavného dirigenta.
Ovšem ten vypouštěl větry a my jsme se mu smáli, takže nás vykázali.
-Hej, hej, hej. -Co je?
Buď zticha. A hodně pomalu se postav.
-A pročpak? -Zvedej se.
Žádný prudký pohyby, jasný?
Nechcem ho vyplašit.
Zdravíčko!
Propána, on se k nám blíží.
Prostě se usmívej a nech mluvit mě.
Jo, to je vlna. Tvíd z Londýna.
Prima vlna.
Ani se nehni.
-Zůstaň v klidu. -U všech všudy, co nám chce?
Něco nám řekne a odejde. Doufejme.
Moje knihy! Moje knihy si brát nesmí!
To bych mu neříkal!
Knihy. Líbí? Hezký. Vyber si.
Aspoň ho nepobízejte, pane Dooley.
-Drž klapačku. -Nemůže je mít, zakazuji to.
Neposlouchej ho, náčelníku. Vezmi si, co chceš.
Fajn.
Jestli musíte mít knihu...
Navrhuji vám tuto.
To je stěžejní dílo.
Co je?
Pořád se dá číst. Prostě přečtete text kolem díry.
Ne.
Ta se vám bude líbit. Walden od Henryho Davida Thoreaua.
Je to naturalista. Podobně jako vy.
Ta kniha je zamyšlením
nad prostým životem v přírodním prostředí. Možná...
On ti nerozumí!
Thoreau?
Já četl.
Vidíte, pane Dooley? Četba sjednocuje kultury z celého...
To ne, prosím.
Vy chcete mého Dickense? To snad...
Je tvůj, náčelníku. Máš ho mít.
Obávám se, že se vám to nebude líbit.
Je to příliš hutné. Je tam příliš mnoho postav
a zápletka se velmi těžko chápe.
Pro mě?
-Vem si to! -Náčelníku, prosím...
Co to je?
Příliš kyselé na můj jazýček! Abyste věděl,
ten muž právě odešel s výběrem z Dickensova díla!
A co za to? Malý měšec s kyselými bobulemi?
Z mého pohledu to rozhodně není rovnocenná výměna.
Jsem z toho velice zkormoucený.
To mi drásá srdce. Tak pohyb.
-Tyto končiny mi připomínají Wales. -To je nějaká ryba?
To je země s názvem Wales.
Jakkoliv oplakáváme ztrátu našeho milovaného Charlese Dickense,
alespoň máme Williama Shakespeara, aby nám osvěžil ducha.
Když člověk cestuje s tímto starým bardem, hned se cítí civilněji.
-Nesouhlasíte? -Ha?
Nechcete si to přečíst? Je to opravdu výtečné.
Jediná výtečná věc, co mě teď zajímá, je králičí frikasé.
Zkusíme nějakýho ulovit, než se setmí.
Cože? Jak to myslíte? Zabít? To jako usmrtit?
Víte, měl jsem hospodyni, paní Wilberforceovou.
Všechna jídla mi dělala ona. Byla to učiněná světice.
Tím spíše pro muže, který nebyl požehnán vlastní manželkou.
-Je krásně vypasenej. -Ale ne, vždyť je tak roztomilý.
Klidně se spokojím s bobulemi toho náčelníka, byť jsou velmi trpké.
-Pozor! -Ježíši! Koukej, cos provedl!
-Chudáček malinký! -Seber se a vrať se do tábora.
Já už to tady vyřídím. Nesnáším, když mi dejcháš na krk.
A fazole nemáte? Všichni kovbojové jedí fazole.
-Co to...? -Stáhni ho.
Cože? Takovou věc já nikdy neudělám!
Možná ve starý Anglii jíte králíky jinak,
ale tady je nejdřív stáhnem a vyvrhnem, než je začnem píct.
-Já zatím zajdu pro dřevo. -Upřímně řečeno, pane Dooley,
myslím si, že budu užitečnější
při sběru dřeva na otop než při stahování zvířete.
Nebylo by možné si to vyměnit?
Já jsem ho zabil, ty ho stáhni.
Dobrý Bože. Propána.
Hluboce se omlouvám za nedůstojné jednání,
které teď budeš muset strpět.
Tomu říkám bašta!
"Do větru vzlétl skřivan,
na trnu sedí šnek, na nebi Pánbůh shlíží
-na světa pořádek." -Nech těch keců z bible.
Až budu chtít slyšet Boha, zajdu si do kostela.
Nějak si neumím představit, že byste zrovna vy chodil do kostela.
Jseš úplně vedle. Moje máma, dej jí Bůh spočinutí,
mě tam tahala každou neděli.
Chtěla vtlouct Boha do svýho pekelnýho dítěte.
Nesnášel jsem to.
Ale jsou to mý jediný hezký vzpomínky na ni, než onemocněla.
V jedný věci máš pravdu.
V kostele nejsem, jak je rok dlouhej.
Ale to neznamená, že na Boha kašlu.
Prostě spolu máme dohodu. Chápe mě.
To jistě ano. A mimochodem, pro vaši informaci,
tohle není bible. To je Robert Browning.
Nechci být troufalý, ale tuším, že vaše vzdělání je... omezené.
Jediný vzdělání, který tady potřebuješ,
je dobře střílet a spočítat si prachy.
V tom s vámi musím nesouhlasit, pane Dooley.
Praktická znalost řemesla je samozřejmě důležitá,
avšak širší vzdělání představuje nástroj, který boří všechny bariéry.
A když už jsme u toho vzdělání:
Jak je možný, že vzdělanec jako ty jede do Fortune?
Vždyť je to zaplivaná díra uprostřed pustiny.
Víte, pane, povím vám pravdu. Z předchozího pracoviště
jsem byl propuštěn za nepřístojné jednání vůči nadřízenému.
-Takže tě vyhodili ze školy? -Smutným a hanebným způsobem.
A cos provedl? Osahávals knihovnici?
Udeřil jsem ředitele školy.
Tys... Tys dal ránu šéfovi?
Připadá mi, jako bych to ani nebyl já, ale nějaký pohan,
nějaký odporný tvor, který ovládl mé smysly.
-Leč bohužel, byl jsem to já. -Ale proč jsi toho křena praštil?
Totiž, měl jsem jednoho velmi bystrého studenta.
A ten nám tehdy četl vlastní esej o možnosti,
že my lidé pocházíme z drobounkých mikroskopických organismů.
-Inspiroval ho k tomu Darwin. -Moment, kdo?
Jistý obrazoborecký biolog.
Každopádně se ten student přihlásil k příhodnému Darwinovu tvrzení,
že člověk se možná vyvinul z malých jednobuněčných organismů
až do současné podoby.
Ovšem k našemu údivu nás ředitel školy poslouchal za dveřmi.
A než jsme vůbec stihli toto téma probrat,
vtrhl do učebny a rozkřikl se:
"Jak se opovažujete se v těchto prostorách takto rouhat? Neznabozi!
Jediným stvořitelem člověka je Bůh!"
Načež vzal rákosku a začal toho nebohého Barnabáše bít.
V tu chvíli se ve mně probudila bestie.
Vytrhl jsem mu tu rákosku a v návalu nezvladatelného vzteku
jsem toho muže přetáhl přes hlavu.
Načež jsem mu rozechvělým hlasem řekl:
"Pane! Už nikdy nebijte kteréhokoliv mého studenta! Nikdy!"
No to mě poser! Dobrá práce, pašáku!
Bohužel to bylo jen chvilkové vítězství.
Jakmile mě propustili, nemohl jsem sehnat nikde v Anglii místo.
A tak jsem usoudil, že přišel čas na přesun do Nového světa.
Leč bohužel mě moje poskvrněná pověst předešla
a pronikla i do všech význačných amerických akademií.
Ukázalo se, že jsem nezaměstnatelný i zde.
Ale pak jsem uviděl inzerát v deníku Boston Gazette .
Město Fortune prý hledá učitele. Napsal jsem tam
a oni mi odpověděli, že mě přijímají.
Konec jedné kapitoly. Začátek druhé.
A proč jsi nenechal učení a nesehnal si jinou práci?
Nechat učení? Nikdy.
Víte, pane Dooley, v životě jsem nechtěl dělat nic jiného než učit.
A otázka, kde nebo koho učím, ta už je v rukou vyšší moci.
Protože učení, to není jen práce.
Je to moje poslání.
A osud mě nyní vyslal plnit toto poslání
v malém hraničářském městě Fortune.
Víte, smyslem učení
není jen nutit žáky, aby se učili nazpaměť fakta a data,
ale hlavně je inspirovat.
Odemykat v nich dvířka ukrytá hluboko v každém z nás,
která nám umožňují... snít.
Snít o lepším životě pro nás
a o lepší budoucnosti pro všechny.
Když vzpomenu na všechny báječné učitele,
kteří měli tak obrovský vliv na můj život,
jsem jim navěky vděčný.
A moc lituji, že jim to nemůžu říct,
protože dnes už vím, jak hodně by to pro ně znamenalo.
Největší odměnou, kterou může učitel dostat,
je vědomí, že něco změnil.
I kdyby to byl život jediného dítěte.
Ale to snad...
Dobrou noc, sladký princi.
Vstávat, princezničko! Je čas jet.
Ještě tam zbyla trocha kafe.
To je od vás moc...
Nekoukej tak na mě. Tu deku jsem ti dal jenom proto,
že ti zuby jektaly,
jako když chrastí mince v plechovce.
Jak jinak bych se mohl vyspat?
No. Přesto vám děkuji.
-Nemáte náhodou čaj? -Kafe ti nejede? Fajn. Zbude mi víc.
Dobře. Hej. Á...
Tak sebou hoď, dneska nás čeká dlouhá cesta.
Nemáte... lopatu?
Propána! Dostal jste nás do Fortune o celý den dřív!
Jste úžasný, pane Dooley, úžasný!
Ale ne, tohle není Fortune.
Fortune tak dobře nevypadá. Tohle je Lobo. Sesedat.
-Co jste říkal? -Takhle do města nepojedem.
Tady vystupuješ.
-Hej! Kde vás tam najdu? -V saloonu slečny Lily!
A co moje knihy? Hej!
Hezký den na vycházku.
Nevím, co je na něm hezkýho, seladone.
Cože? Zdravím.
Poslyšte, chlapci. Váš kamínek mě zasáhl do hlavy.
-To byla nehoda. -Ano.
To jsem se dovtípil. I přesto je na vás, abyste se mi omluvili.
-Co že je na mně? -Co?
Aha. Když říkám, že je to na tobě,
myslím tím, že je tvou povinností se mi omluvit.
-Pojď. Padáme odsud. -Hej, počkejte.
Ještě chviličku. Chodíte do školy, chlapci?
Ne, už ne.
Vy jste již ve svém věku zanechali studia?
Náš učitel je mrtvej.
Pan Banks ho zastřelil, když nazval jeho syna idiotem.
Hej.
Píšu si za uši: nenazývat ničí dítě idiotem.
Plnej dům z es a králů.
Čtveřice. Ve dvojkách.
Zatracenej mizero!
Kam ten spěch, kluku? Nezkusíš štěstí ještě jednou?
Sakra, Cicile! Nemůžeš mi takhle vpadnout do zad!
Mohl bych tě zastřelit!
Vy jste prohrál nádherné hodinky mého otce v kartách?
Ne. Svý hodinky, staříku. Svý.
A mimochodem, já jsem Cecil. Měli bychom odjet, jinak...
Promiňte, pane. Měli bychom...
Koukej na moji košili. Měl by ses snad omluvit.
-Myslím, že jsem tak již učinil. -Jo. Slyšel jsem, jak se omlouvá.
Takže ho pusť, než ti do tý košile vystřelím díru.
Víš, co vždycky říkám, když mi vyhrožuje nějakej holobrádek?
Ha?
Hurley, vyprovoď tady gentlemana z lokálu, buď tý lásky.
Tak co si dáte, pánové?
No né, koukejme, koho sem přitáhli šakali.
-Jakpak se máš, Dooley? -Jako nikdy, Lily.
-Dáme si třeba whisky. -Amando! Je tady tvůj miláček!
A čímpak potěším tebe, bonbonku?
Ne, já si nedám nic. Díky, madam.
Dooley!
Byls pryč tak strašně dlouho...
Myslela jsem, že už se nevrátíš.
Jo, promiň. Omlouvám se. Měl jsem práci. Ale už jsem tady.
A kdopak je tenhle cukroušek? Tvůj děda?
-Ten? Ne, to není můj děda. -Takže přítel?
A rozhodně to není můj přítel.
Jsme prostě spolucestující.
"Spolucestující". Je docela milej. Že jo, Lily?
Jo, to teda je. Stačí kouknout do těch pomněnkovejch očí.
Madam... Je mi ctí a jsem okouzlen.
Konečně máme v týhle žumpě gentlemana.
Dooley, kde našel desperát jako ty
takovej drahokam, jako je tento muž?
Dovolte, abych se vám představil.
Cecil Caldecott Peachtree třetí. K vašim službám, madam.
Tomu ta huba jede, co?
"Správné vyslovení jména jest rovno uznání jedince, jemuž náleží.
Kdo vysloví mé jméno správně, smí se na mne obracet
a získává právo na mou lásku a službu." Henry David Thoreau.
Cicil je knihomol.
No tak, Cicile, uvolni se trochu. Lil? Whisky pro knihomola, na mě.
Pane Dooley, pálence se zásadně vyhýbám.
S výjimkou občasného rumového punče na vánočních soirée.
Moment, pane Dooley.
Když jsem vcházel do saloonu, neviděl jsem našeho oře.
-Nezcizil vám ho někdo? -"Našeho oře"? To je dáreček, co?
A moje knihy... Nemohu dopustit, abych je neměl na dohled.
-Prostě už musíme jít. -Uklidni se.
Náš oř je u kováře. Mění mu podkovy.
Takže jste svěřil mé milované společníky na cestách,
mé průvodce, mé vzácné tisky tuctovému hraničářskému kováři?
Kampak ten spěch?
Co kdybys tu chvilku pobyl a dal si něco k pití se mnou?
V soukromí.
Mockrát děkuji, madam,
ale když nemám v dohledu své knihy, bývám nanejvýš neklidný.
Vždyť říkám, je to cvok.
Ale já mám taky nahoře knihu, jestli tě vzrušuje tohleto.
Jmenuje se Karma šutra. Slyšels o ní někdy?
Karma šutra? Á, vy myslíte Kamasutru...
Mohu s jistotou prohlásit, že tuto knihu jsem nikdy nečetl.
-Já koukám jen na obrázky. -Ona má obrázky?
Nemůžu je rozepnout.
To plivátko je tam na plivání! Ne aby do něj chcalo nějaký špinavý zvíře!
Koukej se pakovat!
-Zatraceně, Lily! -Příště ti ho přišpendlím ke zdi!
Ty jseš vážně zatracená...
Moc se omlouvám, zlato.
Kde jsme to skončili? Už vím. Chtěla jsem tě pozvat na skleničku.
No dobrá, ale neměla byste náhodou
místo toho alkoholu raději šálek čaje?
Ale ne, už zas mele o čaji.
Pojď sem. Poslouchej mě. Dej si s ní whisky.
Nikdy jsem čistou whisky nepil. Ani jednou v životě.
Tak to máš nejvyšší čas začít.
Jestli chceš dojet do Fortune, vypij ji. Dělej.
No... Když už jsem tady...
Čin-čin.
Tohle nemůžeš srkat jako nějaká slečinka na dejchánku!
Kopni ji do sebe jako chlap. Sleduj!
Číšníče! Dám si ještě jednu!
Hele, poslouchej. Za chvilku jsem zpátky.
Hlavně neotravuj s těma knihama. Dostanem je.
A kam se...
-Tak prosím. -Pro mě?
Musím říct, že ta chuť se v člověku hezky rozvíjí, viďte?
No to bych řekla.
-Koukej. -Tak tomu říkám sexy kousek.
Ten je z Francie. Cestoval sem půl roku. Líbí?
"Líbí"? Zbožňuju ho!
Jsem tak ráda, že tu tentokrát zůstaneš, Dooley. Víš, co si přeju?
Přeju si taky někdy odjet do Francie. Vidět Paříž.
Určitě bych si to tam zamilovala.
No, tvý přání je mi rozkazem.
Moje holka chce jet do Paříže, moje holka pojede do Paříže.
Jo, jasně.
Moment, ty to myslíš vážně?
-Jsem vážnej jako tyfus, miláčku. -Dooley, Dooley!
Nic krásnějšího pro mě ještě nikdo nikdy...
Hele, moment. Jak by sis mohl dovolit Paříž?
Vždyť ty máš sotva na fazole.
To už nechej na mně, jo?
Mám pár skvělejch nápadů.
Hele, něco pro tebe mám. Jako důkaz.
Zavři oči a natáhni ruce.
Dobře, dobře.
A otevřít.
Tak co říkáš?
Bože můj.
Dooley, ten je nádhernej.
Tahle měla poněkud... tělnatější chuť.
A necítím z ní... ibišek?
Všechno to liju ze stejný lahve, brouku.
Není ti...? Cejtíš se dobře? Možná už jsi měl dost.
Vypadáš, že by sis možná měl lehnout.
Kořalku!
Copak už v téhle předpubertální zemi neumí říct nikdo "prosím"?
Vida, toho já znám.
To je ten Filištín, který ukradl hodinky mého otce.
Co to tady blábolíš, dědulo? Kdo je u tebe Vyleštín?
Přikazuji vám, pane, abyste je vydal! Natotata!
Ty mluvíš o tomhle?
Tyhle byly tvoje?
Hezké, že? I mně se začínají líbit.
A co když ti je nevrátím?
Co s tím uděláš?
Opatrně.
Tak jo.
Dooley, Dooley, rychle dolů!
Ten tvůj kamarád je v pěkný bryndě! Rychle!
Sakra! Co je zas, krucinál?
-Promiň, miláčku. -To nic. Sakra.
Dooley! Rychle!
Co s ním vyvádíte, ksakru? Nevidíte, že je křehkej?
Zatracenej hajzle!
Až doteď mě to bavilo, ale teď jsi mě doopravdy naštval.
Dělá ti dobře mlátit starýho chlapa?
Pane Dooley, nechte mě uhradit tomu pánovi účet za čistírnu.
-Násilí nikdy není odpověď. -Tvůj kámoš má možná pravdu.
Možná má pravdu, lidi. Co jsme si, to jsme si.
I takhle se daj věci získat zpátky.
Někdy, učitelskej, je násilí jediná odpověď. Viděls to, strejdo?
Rozhodně ano.
Zdravíčko, šerife.
Dáte si panáka?
Vstávej, Dooley. Máš společnost.
Máte jenom minutu.
Ty teda fakt umíš dostat chlapa do průšvihu, starouši.
Totiž, mám příšernou migrénu.
A mimochodem, pokud mě neklame paměť,
byl jste to vy, kdo trval na tom, abych požil ten odporný jed!
Ale jak jsem mohl vědět, že to do sebe budeš lít,
jako bys hasil požár buše?
Další barvitý idiom.
-Jak jsi mě to nazval? -Řekl jsem "idiom".
To znamená slovní příměr, který nelze brát doslovně.
Pane Dooley, s vaším svolením
bych si rád sebral věci z vašich brašen
a našel si alternativní doprovod do Fortune.
Díky, že jste mě dopravil tak daleko.
Počkej! Tady nemůžeš nikomu věřit, že tě do Fortune doveze.
Tohle území je plný zlodějů a psanců.
Ale kdybych se odsud dostal, můžem rovnou vyrazit.
-Vysekej mě odsud. -Nebesa, to ne! To je vyloučeno!
Chceš, aby nás slyšel šerif? Poslouchej mě. Ty to dokážeš.
Nikdy. Jsem zásadový muž.
A co ten kluk, cos mi o něm říkal?
Ten z tý tvý knihy. Jak se to jmenoval?
Oliver Krist.
Pane Dooley, já věřím, že mě posloucháte.
A opravdu mě udivujete. Dokonce odkazujete na Olivera Twista.
Jo, přesně tak. A neříkals, že ten taky odněkud zdrhl?
Jistě, mladý pan Twist se vysvobodil ze strašlivého chudobince.
Nervy drásající útěk.
Ovšem trefnějším příměrem by byl spíše "Hrabě Monte Kristo",
vrcholný román o útěku z věznice.
-Vidíš? -Ovšem to je něco jiného.
Je to ryzí fikce!
Hele! V týhle kleci dřepím jenom proto, že jsem se tě zastal.
Tak co kdybys projevil špetku uznání a pomohl mně ven?
Naprosto vyloučeno.
Drž hubu!
-Bože můj! -Zatraceně, Dooley, zavři hubu!
-Nech toho kraválu. -Pomozte mi! Zavolejte doktora!
Nech toho kvílení a vyspi se z toho.
Ježíšikriste!
To je krev! Dobře, jdu pro felčara. Vydrž!
Pane Dooley!
-Je fuč? -Ano.
Musím uznat, učitelskej, že ty bobule byly skvělej nápad.
Zbaštil nám to.
No, za to musíme poděkovat náčelníkovi.
Jasně. Dík, náčelníku. A teď fofr.
-Klíče. -Jo, klíče, jasně. Běž pro ně!
Běž pro ně! Tamhle!
-Vzduch čistý. -Dobrý. Udělals, co jsem ti řekl?
Jistě, pane.
Fajn, tak pohyb.
Propána, to mi připomíná mé osmé léto,
kdy jsem mámě snědl džem a svedl to na nebohého Tomase Wicka.
Nepřiznal jsem se a on dostal hezkých pár pohlavků. Ach ouvej.
Promiň, mami, promiň, Tommy!
Tak dělej! Vylez na toho koně! Sakra.
Co to tam děláš? Stůj!
Vrať se, parchante!
Nenuť mě, ať tě zastřelím!
-Dooley! -Vrátím se pro tebe, lásko!
Až budu mít na tu cestu do Paříže!
Budu čekat, miláčku!
-Au revoir , madam! -Sbohem, Pomněnkový oči!
Stát!
Co? Dooley!
Když vyrazíme za rozbřesku,
budem ve Fortune akorát na nedělní večeři.
To jsou služby, co?
Zázračné. Získám tím celou noc na to, abych se ubytoval a připravil,
než v pondělí v sedm hodin ráno zazní školní zvonek.
Jste skutečně muž, jenž drží slovo, pane Dooley. Děkuji.
Nenudí tě někdy číst pořád dokola ty samý knihy?
Ne, nikdy.
Stejně pořád nechápu,
co může bejt na čtení tak zábavnýho.
Četba vám předkládá nové myšlenky, rozšiřuje vám obzory.
A když jste navíc vzdělaný, otevírá se vám řada nových možností...
... s ohledem na budoucnost.
Vsadím se, že kdybyste získal vzdělání, měl byste báječný džob.
-Ne, oprava: kariéru. -Jak si můžeš bejt tak jistej?
Thoreau řekl, že nejde o to, na co se díváte, ale co vidíte.
Já se teď možná dívám na strašlivého psance,
ale vidím bystrého mladého muže,
který má před sebou zářnou budoucnost. Pokud bude chtít.
Podívejte. Vybral jsem pro vás jednu knihu. Toto jsou Gulliverovy cesty .
Pojednávají o dobrodruhovi, jako jste vy.
Ale zároveň je to kousavá satira na politiku a lidskou povahu.
Dobrá, tak mi to přečti.
Myslím, že si ji vychutnáte víc, pokud si ji přečtete sám.
Já ji nechci číst sám. Chci ji poslouchat.
-Víš co? Kašli na to. -No dobrá.
Pane Dooley... Používáte tu věc často?
Svoji šestiranku? Docela často.
Povězte, už jste z ní opravdu... zastřelil jinou lidskou bytost?
Co? To si ze mě děláš prdel. Tady každej někoho zastřelil.
Je to takovej zákon džungle.
Divoký zvířata zabíjej jiný zvířata. Jiná možnost není.
A jestli nejsem příliš smělý, kolik přesně... jste jich zabil?
-19. -Bože, 19?
Taky tě něco naučím, učiteli: Rychlejší střelec se dožije rána.
-Fascinující. -Ale nikdy jsem nepicnul ženskou
nebo děcko, jasný?
A nikdy jsem nikoho nestřelil do zad.
-No, tak to smekám! -Chceš to zkusit?
-Střílet ze zbraně? -Jo.
Ne, myslím, že ne.
Držíš to jako prase kost. Tahle holka pěkně kope, co?
Vidíš? Nic na tom není. Tak pojď, srabíku, zkus to znova.
Ne, už ne. Už ne. Už to zkoušet nechci.
Ale no tak. Víš, co jseš? Jseš starej prd.
-Co prosím? -Přesně tak. Mastnej starej prd.
Vy mě přirovnáváte k páchnoucímu vzduchu ze střev? A proč?
Protože se odmítám účastnit vašich hloupých střeleckých zvyklostí?
To je urážka, pane! Urážka!
Tak poslyš, učitelskej! Tohle je Divokej západ,
musíš umět střílet, abys přežil.
Vždyť ty sám jsi mě učil o Dyrwinovi
a o tom, že přežije ten nejsilnější.
No a v těchhle končinách je nejsilnější ten, kdo nejlíp střílí.
O Darwinovi. Prostě je to zbabělé.
-Ty mě nazýváš zbabělcem? -Kdo chodí jako kachna...
Kachna? Co s tím má společnýho nějaká pitomá kachna?
-Co to tady plácáš? -To je metafora.
Určitě bys mě nenazýval zbabělcem,
kdybys viděl, jak jsem se oháněl,
abych se dostal z jedný šlamastyky za druhou.
Nevěřil bys, co všechno už jsem zažil, ani půlce bys nevěřil!
Za to, co mám za sebou, by se měly psát knihy o mně!
A kdyby sis v nějaký blbý knize
přečetl o mejch dobrodružstvích, mluvil bys úplně jinak
o tom, kdo je tu zbabělec!
Básnil bys, že postava Dooleyho
je romantickej hrdina Divokýho západu!
Podívejte. Já jsem jen konstatoval,
že existují civilizovanější způsoby řešení sporů
než se ukrývat za zbraněmi!
Tvrdí chlap, kterej se nikdy nekoukal do hlavně.
Tak to pozor. Díval jsem se do hlavně vašeho revolveru.
A zachránila mě snad před vámi moje vlastní zbraň?
Ne! Ne, měl jsem pouze svá slova!
Vůbec nic ti nehrozilo.
Neozbrojenýho bych nezastřelil! I kdyby byl otravnej jako ty.
Ačkoliv teď začínám o tomhle přístupu pochybovat.
Pane Dooley, chci jenom říct, že zbraně nejsou odpověď.
Omyl! Ne! Zbraně jsou jediná odpověď! Jiná cesta není.
Slyšel jste někdy výraz "pero je mocnější než meč"?
Ne, porád!
No, a pero je taky silnější než zbraň.
A já doufám, že si to vezmete k srdci dřív, než bude pozdě.
Opravdu ano! A říká se "pořád", mimochodem.
Už mě nebaví říkat ti, abys mě porád neopravoval.
Tímhle jsi přišel o právo na deku. Ta deka je moje.
Tak dobrou noc.
Nádherné hvězdy.
-Ani se nehni. -Hade. To je mi překvápko.
Nech těch keců.
Co se děje? U všech všudy! Co se to děje?
-Hej, hej, hej! -Lehni, chlape!
-Jaký to má smysl? -Učitelskej, aspoň jednou drž hubu.
No, Dooley, tak jsme se zase sešli.
-Vy ty muže znáte, pane Dooley? -"Pane Dooley". Nějakej učenej, ha?
-Můžu ho zhasnout, Hade? -Ještě minutku.
"Hade"? To je barvitá, byť poněkud vyčpělá přezdívka.
Tedy samozřejmě za předpokladu, že "Had" není vaše křestní jméno.
Bože, už zase.
-"Křestní"? Ty jseš kazatel? -Ne, já jsem učitel.
To se jen tak říká.
"Křestní jméno" znamená, že vám to jméno dali rodiče.
-Moje příjmení zní "Peachtree"... -Přestaň!
... ale křestním jménem jsem Cecil. Cecil Peachtree.
-A pan Dooley je Jedidiah. Chápete? -Takže jeho křestní jméno je Charlie.
Charlie. Přesně tak. Ano.
Chápu. Hej, Charlie. Přikopni to hovno blíž ke mně.
-Milerád. -Ne, ne, ne, Charlie. Hej.
-Ne! Hej! -Hade! Hade, no tak.
-Tohle snad není nutné, Charlie. -Vysypat kapsy, hned.
Vysyp kapsy. Poslechni ho.
Promiňte, mám jenom kapesník.
Kam jede starej prd, jako jseš ty, s mladým zmetkem, jako je on?
Proč je tahle země tak fascinovaná pšouky?
Tak mluv!
Totiž, abyste věděli, právě jsem cestoval do města Fortune...
Prosím, pane, nehrajte si s tím Gulliverem, buďte tak hodný. Ne.
Prostě mi nedopatřením
ujel poslední vlak a zde dobrý pan Dooley souhlasil,
že mě doprovodí do města Fortune.
Prosím, ne, toho Gullivera si... Ne! Ó! Gullivere! Ne! Prosím!
Takže on je teď "dobrej pan Dooley", jo?
Cestuj dál, milý Gullivere.
A ten dobrej pan Dooley souhlasil, že s tebou pojede do Fortune,
předtím, nebo potom, co tě obral?
No, ani to, ani to.
Ovšem, pane, já opravdu musím protestovat. Pálení knih je hřích.
To je krádež taky. Vypadá to, že ty a my máme něco společnýho.
Všechny nás podfoukl zde "dobrej pan Dooley".
Zdá se, že ti ukradl všechny prachy a všechny cennosti...
-... a nám zase ukradl koně. -Ten kůň je váš? Pane Dooley.
Věřil jsem ti.
Ujal jsem se tě, když jsi neměl nic.
Jedls mý jídlo, pils moji whisky,
vzal jsem tě pod svý křídlo. Vycvičil jsem tě.
Choval jsem se k tobě jako k vlastnímu synovi. A co za to mám?
Jak jsi mi poděkoval? Kudlou v zádech! Koukej na mě, srabe!
"I ty, Brute?"
Co?
"I ty, Brute" je památný výrok,
který pronesl Julius Caesar, když seznal, že jeho věrný přítel Brutus
je jedním z jeho atentátníků. Je to nejproslulejší zrada v dějinách.
Možná ji znáte ze Shakespearovy tragédie
"Julius Caesar" a já jsem si na ni vzpomněl, když jste právě řekl, že...
-Drž hubu! -Drž hubu!
Dobře, už mlčím.
Jen ještě jedna věc, pokud tedy mohu.
Myslím, že jsem pana Dooleyho během naší společné cesty
docela dobře poznal
a upřímně řečeno mi připadá jako veskrze čestný muž.
Takže jsem si jist, že jestli vám ukradl koně,
musel pro to mít velmi dobrý důvod
a vy jistě víte, co řekl Hippokratés.
On to neví! Tak už drž hubu!
Jasně že to vím. Vypadám snad jako idiot?
"Zoufalá doba si žádá zoufalý tentononc."
No vida! Ano! Pane Hade, výborně!
Moc dobře. Skoro.
A já jsem si jist, že pan Dooley byl ve velmi zoufalé situaci,
když učinil ono nepředložené rozhodnutí pláchnout s vaším koněm.
Takže mezi námi sečtělými muži:
vymyslel jsem dokonalé řešení našeho dilematu.
Co kdybyste si prostě vzal zpět svého nádherného koně
a všechny peníze jako odškodné a odjel si po svých?
-Jako by se nic nestalo? -Jenom tak?
Jenom tak.
No to zní celkem hezky a civilizovaně...
Vidíte, pane Dooley? Když se jedná s chladnou hlavou...
Jenže je tu problém. Jestli to uděláme, jak říkáš,
nedočkám se zadostiučinění a neuvidím, jak se mozek
dobrýho pana Dooleyho rozstříkne tamhle o skálu.
Takže sleduj, učitelskej, protože ty půjdeš hned po něm.
-Brzo se uvidíme, mami. -Ne! Ne! Ale ne!
-Nech ty knihy bejt! -Ne, ne!
Dooley! Za vámi!
Pane Dooley... Pane Dooley.
Ne. Pane... Pane Dooley.
Bože, pane Dooley! Ne!
Bože, to ne. Odpusť mi. Všechno je moje vina. Opravdu se omlouvám.
Pane, odpusť mi!
Ne.
"Nuž zhasni, zhasni, ty malá svíce.
Co jest život ten? Jen mimojdoucí stín, jen chudý herec,
jenž na divadle hodinu as řádí,
pak nejsa slyšán víc...
Ba život ten jest jak povídka plná hluku, již vypravuje blb,
a význam její... nic."
Pane Dooley! Chválabohu, vy žijete! No to je dobře.
-Jste v pořádku? -Jo, jo, pusť mě.
Dobře, dobře...
-Bože! Au! -Opatrně.
Nesmíte na ni klást váhu! Pane Dooley. Pane...
On... On je... mrtvej?
-Jo. Vypadá to tak. -Zkontroluj ho. Ujisti se.
Pane Dooley, myslím, že ten jeho přítel Charlie uprchl.
Má v čele díru velkou jako librová mince!
Ale ne. To ne...
Myslím, že to z něj dělá vaše číslo dvacet.
Podívejte. Teď se musíme soustředit.
Je třeba vám ošetřit rány, pane.
Božínku, zdá se, že prošla skrz. To ne. Pomoc!
Na koho to, sakra, ječíš?
Musíme vás dostat k lékaři, pane Dooley.
Hlavně musíme nažhavit čepel,
vypálit díry a pořádně to zavázat.
Nevěřím, že je vážně... On je fakt...
Fakt je mrtvej?
Ty. Ty šílenej starej blázne. Za všechno můžeš ty!
Tys prostě nemohl držet zobák, že jo?
Byl bych si to vyřešil sám, tak jako vždycky!
Jenže ty ne, tys prostě musel pořád kdákat a řešit ty blbý knihy!
Měl jsem ty knihy nechat spálit,
jenže tys mě přesvědčil, že jsou strašně důležitý!
On mohl bejt pořád naživu, nebejt tebe!
Chtěli akorát zpátky toho blbýho koně!
Velice se omlouvám, pane,
ale vypadalo to, že ti dva chtějí malinko víc
než pouhé navrácení koně. Zdálo se, že zde pan Had
by se nespokojil s ničím jiným
než s našimi mozky rozstříknutými na zdejší skále!
To jsou kecy! Jseš úplně mimo, staříku.
V takový polízanici jsem byl milionkrát,
milionkrát už to vypadalo, že spadla klec!
A pokaždý jsem se z toho dostal a nikdy jsem nemusel nikoho zab...!
Pane Dooley. Vy jste nikdy nikoho nezabil, že ne?
Drž hubu.
Za to se rozhodně nemusíte stydět, pane.
A vaše pocity jsou naprosto normální.
Vzít jinému člověku život, to je velmi hluboké trauma.
Mrzí mě, že moje umanutost knihami
vyvolala tuto řetězovou reakci, která vyústila ve ztrátu života onoho muže.
Za to se opravdu kaji. Ale měl jste pravdu.
Okolnosti se seběhly tak, že vyžadovaly rozhodnou akci.
Ani za milion let bych sice nečekal,
že někdy vystřelím na jiného člověka, ale přesto... jsme tady.
Mohl jsem jim to rozmluvit a...
Vyloučeno. Ne. Udělal jste jediné, co jste mohl,
abyste nám zachránil životy. A bojoval jste chrabře, pane.
Nasadil jste život a zachránil naše duše.
Je to úplně jinej pocit, než jsem si myslel.
Zabít člověka.
I když žil ničemnej život.
A i když ani jinak skončit nemohl.
Jenže bejt tím, kdo ho nakonec oddělá...
To je hroznej pocit.
To je v pořádku. Jste prostě soucitný člověk, pane.
Umíte zpytovat svědomí. To je obdivuhodná vlastnost.
A mějte, prosím, na paměti, že to byla sebeobrana.
-Sám jste přece řekl, že... -Já řekl spoustu věcí.
Asi máš pravdu, učiteli.
-Zabíjej jenom srabi. -Ne. To vůbec ne, pane Dooley.
Zachoval jste se velmi srdnatě. Všechny jste nás zachránil.
A tyto hlasy v těchto knihách teď budou slyšet.
Budou inspirovat další generace.
Nelze ani vyslovit, jaký užitek této zemi přinesou.
A to díky vám. Hovořím teď za všechny.
Za pana Shakespeara, Keatse, Melvillea, za sestry Brontëovy...
Mluvím za ně za všechny. A říkám vám procítěné...
Díky.
"Hospodin je můj pastýř, nic nepostrádám,
vodí mě k vodám, kde si mohu odpočinout.
Vede mě po správných cestách pro svoje jméno.
I kdybych šel temnotou rokle,
nezaleknu se zla, vždyť ty jsi se mnou."
Amen.
Moment, kam teď jako chcete jít?
-Do Fortune. Kam jinam, sakra? -Ve vašem stavu?
Ne, ne. To je vyloučeno. Musíte tu odpočívat.
Půjdu sám a seženu někde pomoc.
Hovnajs. Slíbil jsem, že tě dostanu do Fortune
před zítřejším zvoněním,
a přesně to teď udělám.
Myslíš, že po tomhle všem bych se vzdal svý odměny?
-No... -Chci svoje prachy.
Ano, jistě.
Ale jestli se tam máme dostat včas bez koně,
budem muset jít celej den a celou noc.
Zvládneš to, staříku?
-Věřím, že ano. -Fajn.
A ještě si něco vyjasníme. Od týhle chvíle...
... už nebudeš mluvit.
Rozumíš? Teď, když jsem zabil jednoho chlapa,
už mi na dalším nesejde.
Rozumím. Ale aspoň mě nechte nést knihy.
Zdržoval bys.
To vás přece střelili do nohy!
Pane Dooley...
VÍTEJTE VE FORTUNE
Přesně načas, pane Dooley.
Opravdu jste muž, který drží slovo.
Nevím, jak vám poděkovat.
A teď k naší obchodní dohodě.
Jsem si jist, že ještě dnes večer
budou všechny příslušné dokumenty podepsány
a já se s vámi budu moci vyrovnat.
Nehodlám tady trčet do večera.
Nemyslel sis, že se budu v týdle díře zdržovat dýl, než je nutný, že ne?
Ne. To asi ne. Ale ty peníze, pane,
mi nikdo nevyplatí, dokud se...
-Nech si ty pitomý prachy. -Cože? Pane Dooley, to...
To je... od vás velkorysé, ale nepřipadá to v úvahu.
-Ne, dohoda je dohoda. -Jsou to tvý prachy. Za novou práci.
Já se bez nich obejdu.
Ale... co teď budete dělat?
To je jedno.
No... Promiňte, ale mně to jedno není.
Učitelskej... Čím dřív na mě zapomeneš, tím líp, jasný?
Copak jsi na to ještě nepřišel sám? Nosím smůlu.
Některý lidi se takhle prostě naroděj.
-Pane Dooley, vy máte srdce ze zlata. -Nezačínej zas s těma řečma.
A nepřesvědčuj mě, že to není pravda.
Já vím, co jsem. Se mnou si nelam hlavu. Zvládnu to.
Jako vždycky.
Alespoň si vezměte toto.
Na cestu. Prosím.
Učitelskej.
Já neumím číst.
Já vím.
Ale tohle je na dobu, až se to naučíte.
No...
Dík.
A teď běž učit děcka. Ať maj budoucnost a tak dál.
Díky, pane Dooley.
Minulý týden jsme probírali koupi Louisiany,
což byl nákup tehdejšího území Louisiany
Spojenými státy od Francouzů.
A to bylo kdy?
Ví někdo?
V roce 1803. Dobře.
A dnes si budeme povídat o dvou velmi výjimečných mužích,
které najali na průzkum tohoto nového území.
Jmenovali se Meriwether Lewis a William Clark
a jejich mise se jmenovala "Lewisova a Clarkova expedice".
Zdravím vás, madam.
Ven! Jděte pryč! Tady je žebrota zakázána!
Rychle, děti, schovejte se pod škamna!
Promiňte, madam, ale já jsem přece...
Pobuda a opilec
a já nedopustím, aby někdo poskvrňoval tento chrám učení!
Ethane, prosím, vyskoč z okna a utíkej pro šerifa. Rychle.
-Ano, madam! -Ne, ne, ne.
To nebude nutné. Víte, madam...
-Já jsem zdejší nový učitel. -Nebuďte směšný.
-Novým učitelem je pan Cicil... -... Peachtree.
Cecil Peachtree z Londýna v Anglii. K vašim službám, madam.
Ano, já vím. Určitě vypadám jako hastroš,
ale mám za sebou nanejvýš vyčerpávající a nevšední cestu,
abych se sem dostal před ranním zvoněním.
Ale já a další dámy z Kulturního komunitního centra
jsme měly vyzvednout pana Peachtreeho v pátek.
Čekaly jsme na něj na nástupišti a...
Ano, to je právě to, víte? Bohužel jsem zmeškal poslední vlak.
A tak jsem nakonec zvolil malebnější trasu.
Ovšem poslyšte. Přinesl jsem si s sebou pár pomůcek.
Jsou sice na okrajích trochu ohořelé...
Ale myslím, že jsou stále ještě vcelku použitelné.
Takže jste to vy. Jste to opravdu vy.
Pane Peachtree, já jsem slečna Eloise Maybelleová.
A jménem Dámského školního výboru
vás chci přivítat ve městě Fortune.
Děti, předveďte panu Peachtreemu vřelé uvítání.
-Vítáme vás, pane Peachtree! -Zdravím vás všechny. Dobré ráno.
Ani nevíte, jakou mám radost, že jsem sem dorazil... bez úhony.
Musíte být k smrti unavený.
Nechcete se nejprve ubytovat a s výukou začít až zítra?
Propána, to ne. Ubytovat se mohu kdykoliv.
Ale s vaším svolením už bych se do toho moc rád ponořil.
-Ach, ano. Dobře. -Díky.
Tak já zatím zaběhnu do penzionu slečny Annie
a dohlédnu na to, aby byl váš pokoj
připravený, jakmile dnes skončíte.
-Výtečně. Děkuji, slečno Maybelleová. -Já děkuji, pane Peachtree.
Tak začneme znovu, co říkáte?
Chtěl bych začít tím, že vám povím o své největší vášni.
A tou je četba.
Víte, knihy... Knihy nás zavedou kamkoliv.
Do jakéhokoliv dobrodružství, do kterékoliv éry.
Ať je to minulost, současnost nebo daleká, daleká...
Jedidiah Dooley. Zde.
"POUZE VZDĚLANÍ JSOU SVOBODNÍ." EPIKTÉTOS
KONEC
České titulky Jiří Kobělka Iyuno 2026