Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
AZ UTOLSÓ VONAT FORTUNE-BA
Ejnye!
Az utolsó fortune-i vonat elment 12:05-kor.
Uraságod csak negyed egyre ért ide.
Jól emlékszem, mert akkor kezdem zárni az állomást.
A következő vonat csak egy hét múlva jön.
Hogy mivel üti el addig az időt, az az uraságod dolga.
Csupán azt akarom mondani, hogy az úriember,
aki kedvesen elhozott erre a vasúti megállóhelyre,
biztosított róla, hogy a fortune-i vonat csupán egy után öt perccel indul.
- Akkor félrevezették. - Most akkor mitévő legyek?
Hisz legkésőbb hétfő reggelre mindenképp ott kell lennem Fortune-ban.
Preston City másfél kilométerre van abba az irányba.
Ott talál istállót, ahol szerezhet lovat.
Két nap alatt eljuthat Prestonból Fortune-ba.
Ha jól játssza ki a lapjait, vasárnap ilyenkorra már meg is érkezhet.
Ám a helyében nem tétováznék, tüstént indulnék.
Íme a vadnyugat.
Kérem, uraim és hölgyek,
szusszanhatnánk egy keveset.
Hosszú és izzadságos út vár ránk.
Meglehet, néhány oldal Homérosztól felfrissít minket,
és megihlet a saját előttünk álló Odüsszeiánk kapcsán.
Mi az ördög?
Szavamra! Ha nem lennék okosabb, azt gondolnám, ez golyónyom.
Meg ne forduljon!
Valóban golyónyom! Édes istenem! Kirabolnak!
- Mondom, meg ne forduljon, ostoba! - Isten ments! Pusztán reflex volt.
- Nem akartam én semmi rosszat. - Ürítse ki a zsebeit!
Nincs nálam semmi értékes, uram.
Jaj! Kérem, ne! Nagyon csiklandós vagyok.
Csak azt ne, uram! Ez minden pénzem az útra. Istenem!
Elkérném az értékeit!
Csak az iskolai gyűrűm van nálam. Adom, adom. Adom, adom.
Kérem az órát is!
Ugyan minek önnek az a százéves vacak, kedves uram?
Nem ér már semmit, és még zárja is rossz,
kizárólag érzelmi értékkel bír.
Szegény atyámé volt. Generációkon át öröklődött.
Az én néhai jó atyám volt a legfontosabb számomra ezen a világon.
- Úriember volt, aki... - Hallgasson!
Atyám még a kedvenc inspiráló idézetét is belegravíroztatta nekem.
Mi van a táskákban?
De, uram! Higgye el nekem, nem kellene önnek a poggyászom.
Csupa vacak, csak ócska... Jaj, ne!
- Könyvek? - Igen.
Ostoba könyveken kívül semmi egyéb?
Igen, ezek csupán ostoba könyvek, teljesen igaza van.
- Tán házaló? - Nem, uram, pedagógus.
Hogy micsoda?
Oktató volnék.
Hogy mi?
Uram, én iskolamester vagyok.
Iskola? Menjen a pokolba! Na, mozgás!
- Kérem, uram! Érje be az órával! - Megmondtam, hogy hallgasson!
Mi? Nincs farmere? Csak egy rakás csipkés rongya. Jellemző!
Hogyne, hisz azok az alsóneműim, uram, természetesen.
Ha kedves magának az élete, itt ül nyugodtan, míg el nem tűnök innen.
Megértette, vénember?
Egy tapodtat se mozdulok, a szavamat adom.
Megbocsásson, jó uram! Kérem!
Ha megengedné, hogy raboljam csupán még egy percig az idejét.
Jóságos ég! Bámulatosan jól céloz, uram.
Hízelgéssel nem sokra megy.
Vagy hibádzik valami a fejében, vagy meg akar halni.
Kérem, higgye el, rendes körülmények között
engedelmeskednék egy ilyen határozott parancsnak,
ám, istenem, kétségbe vagyok esve. És tudjuk, mit vallott Hippokratész.
- Ki? - Tudja, Hipp...
Fátylat rá!
Azt vallotta, nehéz időkben nehéz döntések kellenek.
Tudja... Nem? Sebaj.
Pusztán úgy értettem, nem lennék oly merész,
hogy így kísértsem a sorsot, ha nem lennék roppant mód kétségbe esve.
- Tüstént halott ember lesz. - Ki kell fejtenem.
Azt gondoltam, még ma eljutok Fortune-ba,
ám sajnálatos módon lemaradtam az utolsó vonatról,
holott hétfőre mindenképpen oda kell érnem.
Egy tanító nem késheti le az első tanítási napot.
Mit szólna, ha tennék önnek egy üzleti ajánlatot.
Hogy mit?
Kérem, nézze el nekem, hogy ezt feltételezem,
ám számomra kétségtelen, hogy híján van az anyagiaknak.
Meglehet, az imént magához vette tarsolyom tartalmát,
ám további kompenzációt kínálnék, amint eljutottunk Fortune-ba.
- Amint eljutunk Fortune-ba? - Pontosan. Igen.
Tudja, én vagyok az új iskolamester Fortune-ban,
és tisztes summa vár rám az érkezésemkor.
Az első havi járandóságom, bizony ám.
Ha a segítségével eljutnék Fortune-ba időben, a hétfő reggeli harangszóra,
a lehető legnagyobb örömmel átengedném önnek.
- Mennyi pénz? - Egy havi járandóság.
Önnek kétnapi utazás Fortune.
Megállapodhatunk, uram? Hisz...
Jézusom! Tüstént megyek, uram.
Hahó! Hahó, uram? Kérem! Egyezséget kötöttünk?
Csöppet sem fogom háborgatni.
Káprázatos útitárs leszek, hisz sok csodás könyvet hoztam az útra.
Nem kenyerem az olvasás.
Hogy? Ugyan! Tán nem a megfelelő könyveket olvasta.
Hisz az olvasás kész áldás. Megmozgatja a képzelőerőnket.
Általa betekintést kapunk számos életbe, oly sok kalandba!
Van nekem elég kalandom. Nem szorulok a másokéra.
- Van lova? - Na, tessék!
Látja, ez is a problémám része. Úgy terveztem, vonattal megyek.
Ám a legnagyobb örömmel caplatok a lova mellett.
Szerencséje van. Amúgy is Fortune-ön át vezetne az utam.
Pompás!
És ha egész úton a lovam mellett akar kutyagolni,
az csakis a maga dolga.
Ám ha szólni mer arról, hogy elcsíptem, lerepítem a fejét a cingár válláról.
Ugyan! Kérem! Az ajkamon pecsét.
Örökre az adósa maradok. Hálásan köszönöm!
Megyek már. Itt leszek ön mögött.
Ejnye! Várjon, uram! Egek!
Várjon meg!
Jöjjön!
Igencsak meredek ez az emelkedő, uram.
Nincs semmi gond. Boldogulok. Utolérem.
Nem vonnám kétségbe a navigációs tudományát,
de nem lenne egyszerűbb dolgunk, ha pusztán követnénk a síneket?
Ezzel levágjuk az utat. Ezeket hagyja itt!
- Már hogy hagyhatnám itt? - Azt mondtam, hagyja itt!
- Visszafognak minket. - Nem bánom.
Vásárolhatok alsóneműt Fortune-ban is, igaz, ám a könyveim...
Nem, a könyveim pótolhatatlanok, uram.
Sosem hagynám őket hátra. Mit érne egy tanító könyv nélkül?
Ahová maga megy, ott mindenki fütyül az átkozott könyveire.
Tisztelettel, uram, de ezzel nem értek egyet.
Pusztán csak azért utaztam Angolhonból az Újvilágba,
hogy Fortune tudásszomjazó ifjait okítsam.
Hékás! Hé! Ezt hogy gondolja?
Nem hagyhatom, hogy elvegye a könyveimet!
Ezt nem teheti, uram. Nem teheti velem! Kérem!
Számomra ezek a könyvek jelentenek mindent, uram!
Ezek nélkül nem oktathatok. Kérem!
Ez csodás ötlet.
Köszönöm! Igen, a nyeregtáska.
Már tudom is, mire való. Csodálatos.
Ön igen józan gondolkodású férfi, Mr...
Azt hiszem, még be sem mutatkoztunk. Mr...?
Legyen, kezdem én.
III. Cecil Caldecott Peachtree vagyok az angliai Londonból.
Szolgálatára, uram.
- Uraságod pedig? - Dooley.
Jedediah Dooley. De senkinek sem árulhatja el a nevemet.
Hogyne, a titkunk marad, Mr. Dooley. A kettőnk titka.
Jó uram, mi, angolok téves benyomással bírunk önökről, amerikaiakról.
Mindaz, amit a törvénytelen amerikai nyugatról mesélnek,
nyilván sületlenség, ostobaság.
Önök valójában roppant barátságosak és szívélyesek.
Nem mindenki az. Pattanjon fel tüstént!
- Parancsol? - Üljön gyorsan a nyeregbe!
Ismeri a két úriembert?
Nem úriemberek. Iparkodjon már! Siessen, vénember!
- Jó, megyek már. - Nosza! Tegye a lábát a kengyelbe!
Még sosem kellett megülnöm egy paripát. Adjon egy percet!
Nincs annyi időnk. Hé!
Álljunk csak meg! Ez így nem jó. Ne!
Gyía!
Gyerünk!
- Gyía! - Hé!
Engem is megostoroz? Mr. Dooley, utolérnek minket.
Gyía!
- Most meg lőni kezdtek ránk. - Hajoljon el, a szentségit!
Rajta! Dőljön balra!
- Rosszul vagyok. - A másik balra.
- Édes istenem! - Gyerünk!
Úgy látom, végre elmentek.
Hová lettek?
Az ördögbe! Jézusom! Nézd már meg, hová lősz, te idióta!
Gyía!
Jól van?
Nahát! Ez egész izgalmas volt.
Tudja, ez most... Igen.
Hogy az ördögbe ülhet fordítva ezen a lovon?
Forduljon már meg, a szentségit!
Begörcsölt. Görcsöl.
Segítek. Jöjjön!
Pattanjon a nyeregbe, de ezúttal rendesen.
Árulja el, kérem, kik voltak ezek a gazemberek?
Mi a csudát akarhattak tőlünk, hiszen biztosra veszem,
hogy találhattak volna civilizáltabb módot is a helyzet megoldására.
Hiszen ha leülünk velük, és udvariasan elbeszélgetünk,
hallgatnának a józan ész szavára.
Maga tanító? Van még mit tanulnia, vénember.
Az már bizonyos, hogy ez több, mint amire vállalkoztunk.
Otthagyott minket a vonat az állomáson,
fegyvert fogtak ránk, üldöztek és ránk lőttek banditák.
Ha Szent Atyánk most látna minket!
Habár e váratlan helyzet eltölthet minket némi izgalommal.
Magukat? Mármint?
Hiszen William Shakespeare, Alfred Lord Tennyson,
Charles Dickens, Henry David Thoreau, Jane Austen.
- Kik? - Könyveim szerzői.
Számomra ők a családom. Felteszem, hallott némelyikről.
Nem. Még soha nem hallottam egyiket.
Ez helytelen tagadási forma.
Felteszem, erre gondolt: "Még soha nem hallottam egyiket sem."
Hé! Ha nyugodt utazásra vágyik,
ne merje még egyszer megmondani, mit gondolok! Világos?
Értem. Hogyne. Bocsásson meg!
Pusztán szakmai megszokás.
És persze majd igyekezni fogok. Megteszek mindent.
- Igyekezzen nekem! - Bocsásson meg!
Egyébként mivel egykeként nőttem fel,
nem szolgálhatott társaságomul testvérem,
így könyveimben kerestem menedéket.
Szereplőik szinte életre keltek.
Persze nem állítom, hogy magányos gyermek voltam.
Épp ellenkezőleg.
Jó anyám fényűző társasági életet élt, csodálatos vacsorákat adott.
Igen, rendkívüli emberekkel ismerkedtem meg a társaság krémjéből.
Emlékszem, az egyik bámulatos estélyére meghívott egy igen híres karmestert.
Vacsora közben szellentett egyet, én meg rettentően kacagtam.
- Végül kiküldtek a szobából. - Hé! Hé! Hé, hé!
- Mi a baj? - Hallgasson el!
És álljon fel, de csak szép lassan!
- Mi a csudáért? - Talpra!
Csak semmi hirtelen mozdulat! Nehogy megriasszuk!
Jó napot!
Édes istenem! Idejön.
Csak mosolyogjon rá! Hagyja rám a beszédet!
Hogyne, ez szövet, tweed Londonból.
Finom szövet.
Meg ne mozduljon!
- Értem. - Maradjon nyugton!
Isten az égben! Most mit akarhat?
Majd elmondja, azután távozik. Remélem.
Jaj, a könyveim! Azokat nem kaphatja meg!
- Tegye vissza, és... - Ezt nem tanácsolom.
Szép könyvek. Tetszenek? Szépek. Válasszon csak!
- Kérem, ne bátorítsa rá, Mr. Dooley! - Fogja már be a száját!
De nem kaphatja meg őket. Megtiltom.
Ne is hallgasson rá, főnök! Elviheti bármelyiket.
Legyen!
Ha ragaszkodik hozzá.
Ezt a példányt javasolnám. Igen magvas munka.
Mi a baj? El tudja olvasni, csak egy kevés hiányzik belőle.
Ne!
Ezt élvezni fogja. Walden.
Henry David Thoreau, igen, ez csupa naturalizmus, közel áll önhöz.
A könyv leírja, milyen az egyszerű élet a természetes környezetben.
- Netán... - Egyetlen szavát sem érti.
Thoreau?
Már olvastam.
Látja, Mr. Dooley, az olvasás összehozza a kultúr...
Csak azt ne!
Pont a Dickensemet akarja! De, kérem...
Megkaphatja, főnök. Vigye csak nyugodtan!
Attól tartok, ez nem tetszene. Túl tömény.
Tele van szereplőkkel. Roppant nehéz megérteni.
Hisz ez...
- Az enyém? - Vegye el!
Főnök, kérem!
Mi lehet benne?
Ez túl savanyú az ízlésemnek.
Közölném önnel, hogy az az úriember
az imént távozott Dickens összegyűjtött műveivel.
És mit adott érte? Egy maroknyi savanyú bogyót.
Ez aligha jutányos üzlet, véleményem szerint.
Teljességgel le vagyok sújtva.
Mindjárt megszakad a szívem. Na, menjünk!
Ez a vidék emlékeztet Walesre.
Az is egy könyv?
Nem, az egy ország, Wales.
Míg fáj, hogy elvesztettük szeretett Charles Dickensünket,
örüljünk, hogy itt van William Shakespeare,
ki felvidíthatja bús lelkünket.
Igazán gáláns érzés együtt utazni a vén bárddal.
Egyetért velem?
Van kedve belelapozni? Finom olvasmány.
Az egyetlen finomság, amire vágyom, az a sült nyúl.
Leölök egyet még sötétedés előtt.
Mi? Hogy érti ezt? Megöli? Vagyis meg fog halni?
Tudja, a házvezetőnőm, Mrs. Wilberforce, istenem!
Rendszeres főzött rám. Igazi szent volt.
Kincs volt egy férfinak, kit nem áldott meg a sors feleséggel.
- Már látok is egyet. - Kérem, hisz olyan kis bájos!
Higgye el, beérem a gyümölccsel is!
Komolyan, bármennyire savanyú. Vigyázzon!
Jézusom! Ez mire volt jó?
- Szegény kis jószág. - Menjen vissza a táborhelyre!
Hadd intézzem anélkül, hogy a nyakamba lihegne!
Nem hozott babot? Hiszen a régi cowboyoknál mindig volt.
- Mi ez? - Nyúzza meg!
Hogy? Hiszen eszem ágában sincs megnyúzni!
Meglehet, a jó öreg Angolhonban másképp ették a nyulat,
de itt megnyúzzuk és kibelezzük, mielőtt megsütjük.
Addig gyűjtök tűzifát.
Én mondom, Mr. Dooley, nagyobb hasznomat venné,
ha fát gyűjtenék, ahelyett, hogy nyulat nyúznék.
Lehetséges lenne feladatot cserélni?
Én öltem meg, magának kell megnyúznia.
Isten az égben!
Szegény jószág.
Alázatosan esedezem a méltatlanságért, amit el kell szenvedned.
Juhú! Ez ám a pompás fogás!
Szárnyal pacsirtaének, Bokron csigák tapadnak,
Isten fent van az égben, Mily boldog a világ!
Hagyja már a Bibliát! Isten szaváért templomba mennék.
Elképzelni sem tudom, hogy templomba járna, rendszeresen.
Mert keveset sem tud.
Jó anyám, isten nyugtassa,
minden vasárnap elvitt a templomba, így verte az Úr szavát ördögfattyába.
Ki nem állhattam,
de legalább szép emlékeim is vannak a betegsége előttről.
Mégis fején találta a szöget. Rég nem jártam templomban.
Ám jóban vagyok Istennel.
Egész jól kijövünk egymással. Ő megért.
Abban biztos vagyok.
Egyébként, csak hogy tudja, ez nem a Biblia, hanem Robert Browning.
Kérem, ne vegye lenézésnek, ám mégis úgy látom, a tudása szegényes.
Értek ahhoz, amihez itt érdemes. Tudok lőni és pénzt számolni.
Látja, ezt szeretném megcáfolni, Mr. Dooley.
A gyakorlati tudás, megengedem, valóban roppant fontos,
ám az általános ismeretek azok, melyek letörhetik a korlátokat.
Ha már itt tartunk, kíváncsi lennék,
hogy egy tanult ember minek megy Fortune-ba.
Az egy bolhaköpés a semmi közepén.
Nos, uram, hogy őszinte legyek,
elbocsátottak korábbi posztomról,
miután galádságot követtem el a felettesemmel.
Várjon! Kirúgták egy iskolából?
Szégyenemre és sajnálatomra, igen.
Mit tett? Kirabolt egy könyvtárat?
Megütöttem az igazgatót.
Mi? Tényleg elverte a főnökét?
Noha úgy érzem, nem is jómagam voltam,
csupán egy pogány teremtmény, ki befészkelte magát a fejembe.
Ám, gyalázat, én magam tettem.
Mondja, miért ment neki a kurafinak?
Tudja, volt egy igen eszes diákom, aki épp a saját írását olvasta fel.
Arról szólt, hogy az ember
egy apró mikroszkopikus organizmusból fejlődött ki.
- Darwin írása ihlette meg. - Hogy kicsoda?
Egy igencsak tekintélyromboló biológus.
Mellékes. Azt mondta:
"Darwin találóan mutat rá arra, hogy az ember meglehet,
úgy fejlődött ki egy aprócska mikroorganizmusból a mai állapotába."
No de legnagyobb meglepetésünkre az igazgató kint hallgatózott.
És mielőtt még lehetőségünk lett volna megvitatni a témát,
egyszerűen berontott, rikoltozva,
hogy "te átkozott, nem tűröm az istenkáromlást, te pogány vadember!
Hisz Isten teremtette az embert."
Ekkor megragadta a botját, és ütlegelni kezdte szegény Barnabast.
Ezzel ébresztette fel bennem a fenevadat.
Fékezhetetlen haragomban kikaptam a kezéből a botot,
és alaposan fejbe kólintottam szegény embert.
Remegő hangon közöltem:
"Uram, soha többé ne merje bántalmazni a diákjaimat, soha többé!"
A teremtésit! Derekasan intézte.
Ugyan! Pillanatnyi győzelem volt, attól tartok.
Miután elbocsátottak, sehol nem kaphattam állást Angliában.
Ezért úgy döntöttem, ideje átköltöznöm az új világba.
Ám, kiderült, sajnos rút hírnevem megelőzött,
így nem kellettem a kiváló amerikai akadémiáknak.
Ráébredtem, hogy itt sem vagyok kívánatos,
és akkor láttam meg a hirdetést a Boston Gazette-ben.
Fortune városába kerestek tanítót.
Írtam hát nekik, és válaszlevelükben posztot kínáltak.
Egy fejezet lezárult, kezdődik számomra egy új.
Miért nem adja fel a tanítást? Kereshet más munkát.
Hogy feladjam a tanítást? Soha!
Tudja, Mr. Dooley, mindig is tanító szerettem volna lenni.
Hogy hol szolgálok és kit,
most már tudom, nálam magasabb erőkön múlik.
Hiszen a tanítás nekem nem csupán munka,
az a hivatásom.
És a végzet úgy akarta, hogy itt töltsem be hivatásomat,
Fortune vadnyugati városkájában.
Tudja, az oktatás célja nem csupán tényeket,
dátumokat bemagoltatni diákokkal. Közben hatnunk kell rájuk.
Feltárni a kis ajtót,
mely rejtve ott van mindnyájunkban, és segít nekünk álmodozni.
Jobb életet álmodni önmagunknak, és szebb jövőt mindnyájunknak.
Emlékszem, hogy az én csodálatos oktatóim
mily nagy hatást gyakoroltak az életemre.
Örökké hálás leszek nekik.
Bár köszönetet mondtam volna,
mert azóta rájöttem, mily sokat jelentett volna nekik!
Egy oktató számára a legnagyobb elismerés azt tudni,
hogy képes volt hatni,
akárcsak egyetlen kisgyermek életére is.
De, Mr. Dooley!
Jó éjt, királyfi!
Beszállás!
Ébresztő, hercegnő! Odébbállunk.
Hagytam egy kis kávét.
Igazán kedves.
Ne nézzen így rám! Csak azért adtam takarót,
mert úgy vacogott a foga, mintha bádogbögrét kocogtatna.
Hogy tudnék úgy nyugodtan aludni?
Ugyan! Így is hálásan köszönöm!
Nem akad esetleg teája?
Nem kell a kávé? Sebaj. Több lesz nekem.
Menjünk!
Iparkodjon! Ma jó nagy utat kell megtennünk.
Van önnél ásó?
Szavamra!
Egy nappal előbb odaértünk Fortune-ba. Ön bámulatos, uram. Csodálatos.
Nem, ez még nem Fortune. Fortune nem ilyen pofás. Ez Lobo.
- Szálljon le! - Hogy? Parancsol?
Nem mehetünk be egy lovon a városba.
Na, szálljon le szépen!
Gyía!
Hé! Hol találom meg?
Miss Lily szalonjában.
És mi lesz a könyveimmel? Hé!
Gyía! Gyía! Gyía! Gyerünk! Indulás!
Csodás nap ez a sétára.
Nem tudom, mi lehet olyan csodás benne, piperkőc.
Hogy? Hahó!
Ejnye, fiatalurak! A kavicsotok pont a fejemet találta el.
- Nem volt szándékos. - Hogyne, feltételeztem is.
Ám akkor is az kötelesség hárul rád, hogy bocsánatot kérsz tőlem.
- Hogy mi hárul rám? - Hogy?
Hát kötelesség hárul rád. Azt jelenti,
hogy ilyenkor az a legkevesebb, hogy elnézést kérsz érte.
Gyere! Menjünk innen!
Várjatok csak egy percet! Ti nem jártok iskolába?
- Nem, már nem járunk. - Hogy?
Már ily zsenge korban lemondtatok az oktatásról?
A tanítónkat megölték.
Mr. Banks tette, mert leostobázta a fiát.
Hé!
Valóban vétek.
Egy gyermeket nem nevezhetünk ostobának.
MISS LILY SZALONJA
Ász full király párral, Chip.
Kettes póker.
Átkozott sivatagi patkány!
Hová siet, kölyök?
Próbáljon szerencsét még egy leosztással!
A szentségit, Cicel! Nem ronthat így rá az emberre!
Könnyen lelőhetik.
Hisz elvesztette az apám gyönyörű óráját kártyajátékban.
Nem, az az én órám volt, öreg, az enyém.
És egyébként Cecil vagyok, és mennünk kell.
Bocsásson meg, uram!
- Mennünk kell... - Hé!
Most leittam az ingemet. Azonnal kérjen bocsánatot!
Hogy? Úgy vélem, már megtettem, jó uram.
Ja, én is hallottam tőle.
Eressze el, mielőtt még lyukat ütnék abba az ingbe!
Tudja, mit mondok, amikor egy ostoba zöldfülű meg akar fenyegetni?
Elég volt! Connie, kérlek, kísérd ki ezt az urat a bárból!
Mit adhatok a jó uraknak?
Nahát! Nézzék csak, kit fújt be hozzánk a szél!
Hogy s mint vagy, Dooley?
- Pompásan, Lil. - Adhatok egy whiskey-t?
Amanda! Itt a hősszerelmes.
És maga mit inna, édes pofa?
Nem, nem kérek semmit. Köszönöm, asszonyom!
Dooley!
Hé!
Jó sokáig elmaradtál.
- Már azt hittem, sosem jössz vissza. - Persze.
Kérlek, bocsáss meg! Dolgom volt, de most itt vagyok.
És ki ez az édes pofa? A nagyapád?
Ő? Nem, ő nem a nagyapám.
A barátod?
Határozottan nem a barátom.
Igazság szerint útitársak vagyunk.
Útitársak. Hát nem zabálnivaló?
- Ugye, Lil? - Bizony az, de mennyire.
Most nézd ezt a babakék szemet!
Asszonyom, örvendek, és megtisztel.
Végre betévedt egy úriember ebbe a csehóba.
Dooley, hogy akadhatott egy magadfajta magányos farkas ilyen ezüstrókára?
Ha megengedi, bemutatkozom.
Cecil Caldecott Peachtree, a harmadik. Szolgálatára, asszonyom.
Puccosan beszél, nem igaz?
"Ahogy a nevünket kiejtjük, uram, az sokat elárul a viselőjéről.
Az, ki helyesen ejti ki nevemet, megszólíthat,
és jogosult szeretetemre és szolgálatomra."
Henry David Thoreau.
A vén Cicel igazi könyvmoly. Engedje már el magát!
Lil, whiskey-t a könyvmolynak! A vendégem.
Mr. Dooley, jómagam nem élek alkohollal.
Eltekintve egy kis rumpuncstól karácsony idején.
Várjon, Mr. Dooley, nem láttam a paripánkat odakint, a szalon előtt.
- Reménykedem, hogy nem lopták el. - A paripánkat? Most mit szóltok hozzá?
A könyveim kapcsán nyugodtabb vagyok, ha rajtuk tarthatom a szemem.
- Nagyon kérem, menjünk tovább! - Nyugalom!
A paripánkat ott hagytam a kovácsnál patkoltatni.
Ön rábízta szeretett útitársaimat,
ritka kiadványaimat egy közönséges vadnyugati kovácsra?
Hová siet ennyire?
Maradjon még egy kicsit, és igyon egy pohárkával velem! Kettesben.
Hálásan köszönöm, hölgyem, de nem lelek nyugtot, amikor nem látom a könyveimet.
Megmondtam, félnótás.
Nekem van egy könyvem odafent, ha azzal tudom felizgatni, szívem.
Az a címe, hogy Kámá szútyra. Hallott már róla?
Kámá szutyka?
A Kámaszútra!
Nyugodtan kijelenthetem, hogy azt a könyvet sosem olvastam.
Én is csak a képeket nézegetem.
Vannak képek is?
- Hát nem is tudom, hogy mit... - Hé!
Miért van ezen annyi gomb? Nem lehet... Nem lehet...
Az a pitli köpőcsésze, nem hugyozhatsz bele, te mocskos állat!
- Intézd el odakint! - Eltalálhattad volna, Lil.
- Legközelebb a falhoz szegezem vele. - Te meg az átkozott mocskos falad!
- A szentségit! - Kérem, nézze el, drágám!
Hol is tartottunk? Ja, igen, meg akartam hívni egy italra.
Ez pompás, de a tüzes víz helyett nem kaphatnék netán egy csésze teát?
Már megint a teával jön.
Jöjjön csak! Jöjjön!
Ide hallgasson! Igyon whiskey-t!
Még sosem ittam whiskey-t, legalábbis tisztán, soha életemben.
Akkor rég itt volt az ideje.
Ha látni akarja Fortune-t, innia kell. Szívesen.
Hát...
Ha Rómában vagy...
Csin-csin!
Ne úgy kortyolja, mint valami puccos, csipkébe öltözött nénike!
Döntse le férfi módra! Nézze!
Csapos! Adjon még egyet!
Hé! Ide hallgasson! Mindjárt visszajövök.
Ne féltse úgy a könyveit, meglesznek.
- Hová...? Hová...? - Na, mit gondol?
- Parancsoljon! - Az enyém?
Megjegyzem, az íze igen szörnyűséges. Nemde?
Igen, ez szent igaz.
Mit szólsz?
Nahát, csinos egy pendely!
Francia. Fél évbe telt ideérnie. Tetszik?
Hogy tetszik-e? Imádom!
Úgy örülök, hogy ezúttal itt maradsz, Dooley.
Tudod, mire vágyom?
Szeretnék eljutni Franciaországba, hogy lássam Párizst.
Tudom, hogy nagyon tetszene.
Hát, a te kívánságod parancs.
Ha az én babám Párizsba menne, akkor a babám eljut Párizsba.
Jó, na, persze.
Várj! Ez most komoly volt?
Olyan komoly, mint a tífuszos láz, babám.
Dooley, Dooley!
Ez a legcsodálatosabb, amit bárki...
Álljunk csak meg!
Miből mennél Párizsba? Még egy babkonzervre sem telik.
Ezt nyugodtan rám hagyhatod. Komoly terveken dolgozom.
Tessék! Hoztam valamit. Ez lesz a bizonyság.
Hunyd le a szemed, és nyújtsd ki a kezed!
Jó, legyen!
És kinyithatod.
- Na, mit szólsz? - Jaj, istenem!
Dooley! Hiszen ez gyönyörű.
Ennek az íze valahogy sokkal testesebbnek tűnt számomra.
Jól érzem benne a hibiszkuszt?
Mindegyik ugyanabból a palackból volt, édesem.
Mondja csak, jól érzi magát?
Talán már eleget ivott. Úgy látom, ráférne egy kis szundikálás.
- Nem, nem, nem, nem. - Egy kupicával!
Senki nem ismeri a kérem szót
ebben a serdülőkorú országban?
Nahát! Megismerem magát.
Uraságod a filiszteus, aki ellopta az apám óráját.
Mi az ördögről hadovál itt, vénember? És ki az a Filisz?
Felszólítom önt, uram, hogy adja át nekem sürgősen!
Netán erre gondolt?
Hisz a magáé volt.
Ugye milyen szép? Egészen a szívemhez nőtt.
És ha mégsem adnám vissza? Mit tehetne ellene?
Csak óvatosan!
Hát jó.
Dooley, Dooley, gyere le tüstént!
A kis barátod jó nagy pácba keveredett. Siess!
A szentségit!
Mi az ördögöt művelt megint? Ne haragudj!
Nincs semmi baj. A szentségit!
Vigyázz, dobom!
Dooley, siess!
Hogy köthettek bele? Nem látják, hogy milyen gyenge?
Ragadd meg a fülét!
Eltaláltad a csuklómat!
Dooley!
Nesze, ezt megihatod!
- Vedd le rólam, főnök! - Ülj le, te marha!
Korábban jól szórakoztam, de most már kezdek ideges lenni.
Tán élvezi, hogy legyűrhet egy öregembert?
Mr. Dooley, engedje meg, hogy álljam az úriember mosodai költségét!
Mert az erőszak nem lehet megoldás.
Az öreg barátod jól beszél. Igaza van, emberek!
Azt mondom, borítsunk rá fátylat!
Hé!
Így is visszaszerezhetjük, amit elvesztettünk.
Néha, tanító, az erőszak az egyetlen válasz.
Végignézte?
Természetesen, uram.
Hogy van, seriff?
Netán meghívhatom?
Talpra, Dooley! Látogatója jött.
Csak egy percig maradhat.
Maga aztán kiválóan ért a bajkeveréshez, vénember.
Kérem, momentán kínzó migrén gyötör,
egyébiránt úgy emlékszem, jó uram, ön volt,
aki annyira ragaszkodott hozzá, hogy lenyeljem azt a mérget.
Honnan tudhattam volna, hogy úgy fog hányni tőle, akár egy szökőkút?
- Egy újabb színes idióma. - Minek mert nevezni?
Azt mondtam, hogy idióma. Ami elvont szókapcsolatot jelent.
Mr. Dooley, engedelmével,
szándékomban áll kivenni a tulajdonomat a nyeregtáskájából,
és más kísérőt keresek Fortune-ba. Hálásan köszönöm, hogy eddig elhozott!
Várjon! Itt nincs olyan megbízható ember, aki elvinné Fortune-ba.
Ezek mind tolvajok és törvényen kívüliek.
Ha kijuthatnék innen, máris indulhatnánk.
- Szabadítson ki! - Az ég szerelmére, dehogy!
- Hé! - Szó sem lehet róla!
Azt akarja, hogy idejöjjön a seriff? Tudom, hogy képes rá.
- Soha. Nekem elveim vannak. - És az a kölyök, akiről mesélt?
Az egyik könyvéből. Hogy is hívták?
Twixit Olivér.
Nahát!
Mr. Dooley, most már úgy hiszem, ön mégis figyel rám.
Ezzel bámulatra késztet, hisz ez utalás volt öntől Twist Olivérre.
Ja, pontosan. És nem azt mondta, hogy kiszökött valahonnan?
Bizony, Twist fiatalúr kiszökött egy kegyetlen dologházból.
Merész szökés volt. Bizony ám.
Ám sokkalta helytállóbb példa lenne netán Monte Cristo grófjáé,
hisz az ám a legkiválóbb börtönregény.
Na, ugye?
No de az egészen más, hisz az puszta fikció.
Öreg! Csak azért zártak be ide, mert kiálltam magáért.
Igazán az lenne a minimum, hogy hálából kivisz innen.
Szó sem lehet róla.
Édes istenem! Nem bírom!
Fogja már be!
Istenem!
- Istenem! - A szentségit, Dooley, elhallgasson!
Hé, ne hangoskodjon már nekem!
Nem segít rajtam? Küldjön orvosért!
Ha annyira fáj a gyomra, próbálja kialudni.
Jaj, istenem!
Jézus Mária! Ez vért hányt!
Máris hívok orvost. Csak kitartás!
Jaj, istenem! Segítség! Istenem!
Mr. Dooley!
- Elment már? - Igen.
Megjegyzem, tanító, a bogyók leve remek ötlet volt.
- Jól megtévesztettük. - Igen.
Úgy vélem, ezt a főnöknek kell megköszönnünk.
Ahogy mondja. Kösz, főnök!
- Csak most igyekezzünk! - A kulcsot?
Igen, az kéne. Gyerünk, hozza már ide! Arra lesz.
Tiszta a terep.
- Jól van. Azt tette, amit kértem? - De még mennyire, uram.
Helyes. Induljunk!
Istenem, eszembe jutott a nyolcadik nyaram,
amikor felfaltam anyám összes szilvalekvárját.
Thomas Wickre fogtam. Nem vallottam be, és őt náspángolták el.
Jaj, nekem! Bocsásson meg, mama! Bocsáss meg, Tommy!
- Siessen! Üljön fel! - Gyerünk!
- Szálljon fel a lóra! - A szentségit!
Mit képzelsz, te kölyök? Leszállni!
Gyere vissza, te nyomorult!
Ne akard, hogy lelőjelek, kölyök!
Dooley!
Visszajövök érted, babám, amint elvihetlek Párizsba.
- Itt foglak várni, drágám. - Ég önnel, jó asszonyom!
Agyő, babakék szemek!
Megállj!
Mi? Dooley!
Ha pirkadatkor elindulunk, vasárnap vacsoraidőre Fortune-ba érünk.
- Mit szól hozzá? - Varázslatos.
Így lesz egy egész éjszakám felkészülni,
mielőtt megszólalnának a reggeli harangok.
Ön csakugyan szavatartó ember, Mr. Dooley. Köszönöm!
Nem unalmas folyton ugyanazokat a könyveket olvasni?
Nem, soha.
Megjegyzem, még most sem értem, mi olyan nagy élvezet az olvasásban.
Új eszmékről tanulhatunk általa, tágítja az ismereteinket.
És az oktatás a lehetőségek új világára nyit kaput.
Az olvasó jövőjét illetően. Kérem! Fogadni mernék,
tisztes oktatással csodálatos munkát találna.
Nem, helyesbítek, karriert.
Gondolja? Mitől olyan biztos benne?
Thoreau azt mondta: "Nem az számít, amit nézel, hanem amit látsz."
Meglehet épp, egy félelmetes zsiványt nézek, de akit látok,
egy eszes fiatalember, akire zseniális jövő várhat, ha ő is úgy akarja.
Nézze csak, kiválasztottam önnek egy könyvet.
A címe "Gulliver utazásai", egy önhöz igen hasonló kalandorról szól,
ám közben maró szatírája is a politikának és az emberi természetnek.
Jól van, olvassa fel!
Csakhogy biztosra veszem, élvezetesebb, ha saját maga olvassa.
Eszemben sincs elolvasni, csak hallani akarom.
Tudja, mit? Felejtse el!
Ahogy gondolja.
Mr. Dooley, ezt a valamit gyakran használja?
A hatlövetűmet? Igencsak gyakran.
Mondja, volt már, hogy valóban kioltott ezzel egy emberi életet?
Mi? Most szórakozik velem?
Itt mindenki lő mindenkire. Ez a dzsungel törvénye.
A vadállatok vadállatokat ölnek. Mert így kell lennie.
Ha nem túl nagy merészség tőlem,
pontosan hány embert ölt meg?
Tizenkilencet.
Istenem! Tizenkilencet?
Tőlem is tanulhat valamit. Aki gyorsabban lő, megéli a másnapot.
Ez roppant bámulatos.
De nőre sosem lőttem, sem fegyvertelenre.
És még senkit sem lőttem hátba.
Nahát! Ez példamutató.
Tessék! Kipróbálná?
- Hogy? Lőjek egy pisztollyal? - Igen.
Nem, igazán nem szeretném.
Úgy elrepült, mint egy kisnyúl. Eléggé visszarúg, mi?
Látja, nem olyan nehéz.
- Gyerünk, vén puhány! Még egyszer! - Nem, nem, elég volt. Elég volt.
- Már megtapasztaltam. - Mi? Rajta!
- Nem. - Tudja, mi maga? Egy vén fing.
- Hogy mit parancsol? - Így van, egy fáradt, vén fing.
A bélben felhalmozódott gázhoz hasonlít? Miért?
Mert szeretném kivonni magamat egy ostoba lövöldöző hagyományból?
Hiszen ez gyalázatos, uram! Felháborító.
Tudja, tanító, ez a vadnyugat. Csak úgy maradhat életben, ha tud lőni.
Hiszen maga magyarázott nekem Durvinről, hogy az erősebb éli túl.
Tessék, itt az a legerősebb, aki a legjobban tud lőni.
Még mindig Darwin. Uram, ez gyávaság.
- Gyávának merészel nevezni? - Ha úgy vonyít, mint a farkas...
Mi? A farkas? Hogy az ördögbe jön ide az a nyüves farkas?
- Mégis miről beszél? - Ez egy metafora volt.
Nem nevezne gyávának, ha látta volna,
hányszor vettem hasznát a pisztolyomnak, amikor épp pácban voltam.
Hé, el sem hinné, hány nehéz helyzetben voltam.
Az ördögbe is, inkább rólam kellene könyvet írni.
Ráadásul, ha az én kalandjaimról olvasna egy átkozott könyvben,
egész más nótát fújna a gyávaságról.
Akkor azt mondaná,
hogy ez a Dooley gyerek az amerikai vadnyugat romantikus hőse.
Kérem, én pusztán azt jegyeztem meg,
hogy civilizáltabb módon is rendezhetnénk egy vitát,
nem csupán fegyverekkel.
Mondja a férfi, aki még sosem nézett szembe pisztolycsővel.
Helyesbítek. Az ön pisztolycsövével szembenéztem,
és vajon a saját fegyverem mentett meg magától?
Nem! Nem volt fegyverem, csupán a szavaim.
Kérem! Nem volt valódi veszélyben.
Még sosem lőttem fegyvertelenre. Még olyan bosszantóra sem, mint maga.
Habár lassan kezdek kételkedni ebben a filozófiámban.
Mr. Dooley, pusztán azt mondom, a fegyver nem lehet megoldás.
Téved! Nem!
A fegyver az egyetlen megoldás. Nincs más lehetőség.
Hallotta már valaha azt a kifejezést, hogy a toll nagyobb hatalmú a kardnál?
Sohasem nem!
Na, de a pisztolynál is erősebb lehet.
És remélem, megfogadja ezt a leckét, mielőtt még túl késő lenne.
Szívből remélem, és "nem, sohasem", egyébként.
Nem arra kértem, hogy soha többé ne javítson ki?
Ezzel elvesztette a takaróhoz való jogát. Ma az enyém.
Jó éjszakát!
Gyönyörű csillagok.
Ne mozdulj!
Kígyó! Ez ám kellemes meglepetés.
Ne süketelj!
Mi? Mi? Mi történik?
Mi az ördög folyik itt?
- Feküdj, fiú! - Mit jelentsen ez, urak?
Tanító, most kivételesen hallgasson!
Látod, Dooley, ismét találkoztunk.
Ön ismeri az úriembereket, Mr. Dooley?
Mr. Dooley. Milyen kifinomultak vagyunk!
- Most már kicsinálhatom, Kígyó? - Csak egy perc.
Kígyó?
Mily sokatmondó, ugyanakkor kissé elcsépelt becenév.
Felteszem, hogy a Kígyó természetesen nem a keresztneve.
- Istenem! Már megint kezdi. - Keresztnév?
- Maga prédikátor? - Nem, valójában tanító vagyok.
Ez pusztán kifejezés. Tudja, mivel kereszteléssel kapjuk a saját nevünket.
- Az én családi nevem Peachtree. - Hagyja már!
Ám a keresztnevem az Cecil, Cecil Peachtree.
Mr. Dooley pedig Jedediah. Értik már?
- Akkor az ő keresztneve Charlie lehet. - Charlie. Pontosan. Igen.
Értem. Hé, Charlie! Rúgd már odébb ezt az idegesítő alakot!
- Örömmel. - Ne, ne, ne, Charlie!
- Hé! Jaj, ne! - Hé!
- Kígyó! Kérlek, ne! - Erre igazán semmi szükség, Charlie.
Ürítse ki a zsebeit tüstént!
Jól van. Ürítse ki a zsebeit! Tegye, amit mond!
Elnézést! Csak egy zsebkendőm van.
Mi van még?
Egy magafajta vén fing miért barátkozik egy ilyen senkiházival?
Miért van úgy oda ez az ország a szellentésért?
Érthetően!
Tudniillik, már úton voltam Fortune városába...
Jaj, kérem, uram, ne játszadozzon Gulliverrel!
Kérem! Ne!
Szóval véletlenségből lekéstem az utolsó vonatot,
és a kedves Mr. Dooley megígérte, hogy elkísér Fortune-ba.
Kérem, ne bántsa Gullivert! Ne!
Jaj, ne! Gulliver! Ne!
- Kérem! - Tehát ő a kedves Mr. Dooley?
Jó utat, édes Gulliver!
Szóval a kedves Mr. Dooley megígérte, hogy elkíséri Fortune-ba,
mielőtt vagy miután kifosztotta?
Ugyan! Nem tett semmi effélét.
De, uram, kénytelen vagyok tiltakozni.
- Tűzre vetni egy jó könyvet bűn. - Ahogy a lopás is.
Ahogy elnézem, kettőnkben van valami közös.
Mindkettőnket átvert a kedves Mr. Dooley cimboránk.
Magának ellopta a pénzét és minden holmiját,
ahogy nekünk ellopta a lovunkat.
A lovukat? Mr. Dooley!
Én megbíztam benned, befogadtalak, amikor semmid sem volt.
Az ételemet etted, a whiskey-met ittad.
A szárnyaim alá vettelek, és tanítgattalak.
Úgy bántam veled, mintha a saját fiam lennél.
És mit kaptam cserébe? Mi volt a köszönet?
Hogy hátba döftél. Nézz rám, te gyáva!
Et tu, Brute.
- Mi? - Elnézést!
Tudom, nem értik, de...
"Et tu, Brute", ez egy latin kifejezés,
mi hírhedté vált, midőn Julius Caesar ráébredt,
hogy bizalmas barátja, Brutus volt egyik támadója.
Ez a leghíresebb árulás a világon.
Meglehet, ismerős a kifejezés Shakespeare darabjából, "Julius Caesar".
Ez jutott eszembe, amikor elmesélte, hogy mily...
- Hallgasson már! - Hallgasson már!
Jó, elhallgatok.
- Csak egy utolsó gondolat. - Fogja be!
Azután tényleg befejezem. Tudja, alkalmam nyílt
Mr. Dooley-t jobban megismerni a közös utazásunk során.
És úgy találtam, sokra tartja az integritást.
Így biztosra veszem, hogy ha elvitte a lovát,
igencsak alapos oka lehetett rá.
És ön is tudja, mit mondott Hippokratész.
Honnan tudhatná? Befogná végre?
Persze hogy tudom. Talán idiótának nézel?
Nehéz időkben nehéz szarságok kellenek.
Hűha! Hűha!
Bravó, Kígyó úr! Nagyszerű.
Eltalálta. Csaknem.
Így biztosra veszem, hogy Mr. Dooley kutyaszorítóban lehetett,
amikor azt a helytelen döntést hozta, hogy eltulajdonítja a paripáját.
Na, most mint az egyik tanult ember a másiknak,
lenne egy tökéletes megoldásom erre a dilemmára.
Azt javaslom, hogy vegye vissza a gyönyörű paripáját,
vigye a pénzt a fáradozásáért, és folytassa az útját!
És senkinek nem esik baja.
- Ilyen egyszerűen? - Ilyen egyszerűen.
Ez valóban kedves, civilizált megoldás.
Látja, Mr. Dooley, amikor higgadtan gondolkodunk...
Csupán egy a bökkenő. Ha megfogadom a javaslatát,
nem kapok elégtételt,
látván, hogy a kedves Mr. Dooley agya szétloccsan azon a sziklán, ni!
Nézze és tanuljon, tanító, mert maga következik.
Sietek hozzád, mama.
Ne, ne, ne, jaj, ne!
Ne!
Hagyd azokat a könyveket!
Istenem! Jaj, ne, ne!
Dooley, vigyázzon!
Hé!
Mr. Dooley!
Jaj, ne! Mr. Do...
Mr. Dooley! Mr. Dooley!
Istenem! Mr. Dooley!
Ne! Istenem! Jaj, ne! Bocsáss meg!
Az én hibám volt. Bocsáss meg érte!
Jaj, istenem, bocsáss meg!
Ne!
Aludj! Aludj ki, pisla fény!
Az élet: árny, Mely jár-kel;
egy szegény komédiás,
Ki egy óra hosszant tombol és dühöng,
Azzal lelép, s szava se' hallatik;
Mese, mit egy bolond beszél, teli
Hangos dagálylyal,
- ám értelme nincs!”
Mr. Dooley, áldassék az Úr! Életben van. Hála az égnek! Jól érzi magát?
- Igen. Csak hagyjon békén! - Jól van. Jól van. Jól van.
- Egek! Jó ég! Jesszus! - Csak óvatosan!
Ne nehézkedjen rá! Mr. Dooley! Uram! Segítek.
Ő most...
Ő most meg... Ő meghalt?
Hát, igencsak holtnak tetszik.
Nézze meg! Tudnunk kell.
Mr. Dooley, bár...
Felteszem, a társa, Charlie kereket oldott.
Van egy lyuk a homlokán, akkora, mint egy arany egyfontos.
Jaj, ne! Ne! Ne! Ne, ne!
Így, felteszem,
ő lett a huszadik áldozata.
Mi? Hogy ő a huszadik?
- De én nem akartam. - Kérem!
A célra próbáljunk most koncentrálni! Ráadásul el kell látnom a sebeit, uram.
Jól van.
Uramisten! Ez tisztán átment. Istenem! Segítség!
- Segítség! - Ki az ördögnek rikoltozik?
El kell juttatnom egy orvoshoz, Mr. Dooley.
Melegítsen fel egy pengét, és nyomja a sebhez.
Majd csak kötözze be!
Ez... ez... nem hiszem el, hogy meghalt.
Tényleg... tényleg megha... meghalt?
Ne!
Maga, maga eszelős vén bolond.
Mindez a maga hibája. Képtelen tartani a pofáját.
Kimászhattam volna a kelepcéből, ahogy mindig szoktam,
de nem, magának locsognia kellett a könyveiről.
Hagynom kellett volna, hogy elégjenek,
de nem, mert sikerült meggyőznie, hogy milyen fontosak.
És ő még ma is élne, ha nincs maga.
Csupán az átkozott lovat akarta visszakapni.
Elnézést kérnék, kedves uram,
ám úgy tetszik, hogy nem érték volna be a paripájával.
Kígyó úr, ahogy elnéztem, pusztán akkor lett volna elégedett,
ha látja szétloccsanni az agyát a sziklán.
Ez marhaság! Maga mit sem tud, vénember.
Számtalanszor voltam már kutyaszorítóban.
Milliószor tűnt úgy, hogy vége a dalnak,
de megúsztam anélkül, hogy ölnöm kellett volna.
Hisz, Mr. Dooley, még sohasem ölt meg senkit? Jól sejtem?
Fogja már be!
Ezen nincs mit szégyellni, uram.
Bármit is érez, az teljességgel normális.
Egy emberi élet kioltása megrázó lehet,
és sajnálom, hogy a könyveim iránti makacs ragaszkodásom okán
elindítottam egy láncreakciót, mely egy halálesethez vezetett.
És ezt rettenetesen röstellem, de igaza volt, bizony.
Valóban előfordul, hogy a körülmények megkívánják a határozott cselekedetet.
Most nézze meg! Jómagam soha az életben nem hittem volna,
hogy valaha is rálőnék egy másik emberre, és tessék,
megtörtént.
Szavakkal is meg tudtam volna győzni.
- Lehetetlen. Nem. - De igen.
- De igen, sikerült volna. - Nem volt egyéb mód a megmentésünkre.
És ön bátran küzdött, uram.
Ön az életét kockáztatva megmentett mindkettőnket.
Nem olyan semmiség, ahogy elképzeltem.
Megölni egy embert.
Akkor sem, ha a gonosztevők életét élte,
és kijelenthetjük, hogy ezt érdemelte.
Valamiért az, hogy ezt én hoztam a fejére,
olyan helytelennek tűnik.
Ez érthető, mert ön igazán érző szívű ember.
Ki képes önnön lelkét boncolgatni, igazán bámulatra méltó,
ám kérem, ne feledje, igenis önvédelem volt.
- Hiszen ön is mondta. - Sok mindent összehordok.
Igaza lehet, tanító.
A fegyver gyávaság.
Nem. Szó sincs róla, Mr. Dooley.
Igazán bátor lépés volt öntől.
Őket is megmentette.
Hiszen ezen hangok, ezen könyvek túlélhették,
hatással lehetnek a következő generációkra.
Határtalan haszna lesz ezen új világnak belőlük, meglátja.
És ez önnek köszönhető.
Ezt mindnyájuk nevében mondom.
Velünk van Mr. Shakespeare, Mr. Keats, Mr. Melville, a Brontë nővérek.
Mindnyájuk nevében hálás szívvel köszönöm önnek!
Köszönöm!
Az Úr az én pásztorom; nem szűkölködöm, és csendes vizekhez terelget engem.
Lelkemet megvidámítja.
Még ha a halál árnyékának völgyében járok is, nem félek a gonosztól,
mert te velem vagy; s az Úr házában lakozom hosszú ideig.
Ámen!
Várjon! Most meg hová készül?
Fortune-ba. Hová máshová?
Az ön állapotában? Nem, nem, az lehetetlen.
Pihennie kell.
Majd magam megyek, és visszajövök segítséggel.
Marhaság.
Megígértem, hogy elkísérem Fortune-ba, a reggeli harangszóra.
És pontosan így lesz.
Csak nem hitte, hogy ezek után elállnék az alkunktól?
Nem.
- Meg a pénzemtől? - Igen, hogyne.
Hogy időben odaérjünk a lovunk nélkül,
kutyagolnunk kell egész nap és egész éjjel. Bírni fogja?
Úgy gondolom, bírom.
Helyes.
Egyetlen feltételem van.
Mostantól kezdve nincs több locsogás.
- Hát... - Világos? Megértette?
Egy embert már megöltem. Egy újabb ezek után mit sem számít.
Megértettem, de legalább a könyveimet hadd vigyem!
Visszafognak minket.
Hiszen önt lőtték lábon, uram.
Mr. Dooley!
ÜDVÖZÖLJÜK FORTUNE-BAN
Hajszálpontosan, Mr. Dooley.
Ön valóban mindig állja a szavát.
Ezzel lekötelezett.
Na most, persze az üzleti megállapodásunk...
Biztosra veszem, hogy ma estére a szükséges iratokat aláírhatom,
így haladéktalanul törleszthetem az adósságomat.
Márpedig nem maradok itt estig.
Nem hiheti, hogy hajlandó lennék időzni ezen a pokoltanyán?
Nem, természetesen nem hittem,
de a pénzt, uram, kétlem, hogy átadnák nekem, mielőtt...
- Tartsa meg a pénzét! - Hogy? De, Mr. Dooley!
Ez igazán nagylelkű öntől, de nem hagyhatom.
Nem, az alku az alku.
Az a járandósága az új állásáért.
Én megleszek nélküle.
De akkor mihez fog kezdeni?
Fütyülök rá.
Lehet. Megbocsásson, de engem érdekelne.
Tanító!
Jobb, ha mielőbb elfeledkezik rólam, világos?
Mostanra rájöhetett volna. Bajkeverő vagyok.
Vannak ilyenek, egyszerűen mi ilyennek születünk.
- Mr. Dooley, önnek arany szíve van. - Hagyja ezt!
- Egyáltalán nem bajkeverő. - Ne próbáljon meggyőzni!
Hisz vagyok, aki vagyok.
És miattam ne aggódjon! Jól megleszek. Ahogy mindig.
Jó, de legalább fogadja el az utazására!
- Kérem! - Tanító!
Nem tudok olvasni.
Már rájöttem.
Majd jó lesz, amint megtanult végre.
Nahát!
Köszönöm!
Tanítsa a kölyköket, hadd legyen jövőjük, vagy mi!
Köszönöm, Mr. Dooley!
Tehát a múlt héten Louisiana megvételéről beszéltünk,
mikor is a nemes Louisiana állam területét megvette
az Egyesült Államok a franciáktól.
Ez mikor is volt? Tudja valaki?
Ki tudja?
1803-ban. Sebaj.
Ma arról fogunk beszélni, hogy két különleges úriembert megbíztak azzal,
hogy fedezzék fel az új területet.
Úgy hívták őket, hogy Meriwether Lewis és William Clark.
A csoportjukat így nevezték: Felfedező Expedíciós Hadtest.
Üdvözlöm, asszonyom!
Táguljon! El innen!
Idebent nincs koldulás. Gyerekek! Bújjatok el az asztalok alatt!
Kérem, megbocsásson, asszonyom, de tudja, én...
Mocskos és ittas. Egy ilyen alak nem szentségtelenítheti meg a tudás házát.
Ethan, gyorsan ugorj ki az ablakon, és szaladj el a seriffért!
- Igen, asszonyom! - Ne, ne, ez igazán szükségtelen.
Tudja, asszonyom, én vagyok az új iskolamester.
Ne nevettessen, kérem!
Az új iskolamesterünk Mr. Cicel Pe...
Peachtree.
Cecil Peachtree, London, Anglia, szolgálatára, asszonyom.
Megértem önt. Bizonyára ijesztő a külsőm,
de rettenetesen kimerítő és szokatlan útra kényszerültem,
hogy ideérjek a hétfői harangszóra.
Ám a kulturális közösségi központ hölgyeivel együtt
elmentünk Mr. Peachtreeért már pénteken,
és hiába vártunk rá a vasútállomáson.
Hogyne, teljességgel érthető,
ugyanis sajnálatos módon lemaradtam az utolsó vonatról,
így rákényszerültem egy látványosabb útra.
De, kérem, elhoztam néhány iskolai felszerelést.
Meglehet, kissé megviseltek lettek külsőleg.
Pompás.
Ám úgy vélem, igen, még most is olvashatók.
Ön az.
Valóban ön az. Mr. Peachtree!
Miss Eloise Maybelle vagyok,
és a Hölgyek Oktatási bizottságának nevében
szívből köszöntöm önt Fortune városában.
Gyerekek! Gyerekek! Fogadjátok szívélyesen Mr. Peachtreet!
Jó napot, Mr. Peachtree!
Jó napot, gyermekek! Jó napot!
El se mondhatom, mily nagy örömömre szolgál,
hogy végre megérkeztem teljes épségben.
Bizonyára kimerült.
Nyugodtan pihenjen csak, és holnap megkezdheti a tanítást.
Istenemre, ugyan! Nem. Ráérek még berendezkedni.
Így engedélyével, szeretnék az oktatásba belekezdeni.
- Hogyne. Csak tessék! Maradjon! - Köszönöm!
Csak átszaladok sebtében Ms. Annie fogadójába,
és megkérem, hogy tegye rendbe a szobáját, mire este elfoglalná.
Pompás. Köszönöm, miss Maybelle!
Köszönöm, Mr. Peachtree!
Jó, kezdjük elölről, ha kérhetem.
Na most azzal kezdeném,
hogy kicsit mesélek nektek a legnagyobb szenvedélyemről.
Az olvasásról.
Hiszen a könyvek,
a könyvek magukkal visznek minket
bármilyen kalandra, bármelyik korba,
legyen az a múlt, a jelen vagy egy távoli, távoli...
Jedediah Dooley. Jelen.
"CSAK A MŰVELTEK SZABADOK." EPIKTÉTOSZ
VÉGE
Magyar szöveg: Vajda Evelin
Felirat: Rádóczki Attila