Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
ULTIMUL TREN SPRE FORTUNE
Ultimul tren spre Fortune a plecat de aici la 12:05.
Ai ajuns aici abia la 12:15.
Ştiu asta, pentru că atunci încep să închid pe aici.
Următorul tren spre Fortune este abia peste o săptămână.
Acum, cum îţi petreci timpul este treaba ta.
Tot ce spun e că domnul care a avut amabilitatea
să mă transporte la acest punct feroviar izolat,
m-a asigurat că trenul spre Fortune pleacă la 13:05.
- Te-a informat greşit. - Ce mă fac acum?
Trebuie neapărat să ajung în Fortune cel târziu luni dimineaţă.
Preston City e cam la un kilometru înapoi pe acolo.
Este o herghelie acolo şi poţi lua un cal.
E o călătorie de două zile de la Preston la Fortune.
Dacă îţi joci bine cărţile,
poţi ajunge acolo cam pe vremea asta duminică.
Dar eu n-aş pierde vremea. Aş porni imediat.
Vestul Sălbatic.
Ei bine, domnilor, doamnelor, ar fi bine să ne odihnim puţin.
Ne aşteaptă un drum lung şi fierbinte.
Poate câteva pagini din Homer ne vor revigora şi inspira
pentru propria noastră odisee anevoioasă ce urmează.
Ce naiba?
Dacă n-aş şti mai bine, aş jura că e o gaură de glonţ.
- Nu te întoarce. - E o gaură de glonţ!
- Dumnezeule. Sunt jefuit. - Am spus să nu te întorci!
A fost doar un reflex, domnule. A fost fără intenţie.
- Goleşte-ţi buzunarele. - Nu am nimic.
Aşa că, da, vă rog, domnule. Sunt foarte gâdilicios.
Nu, vă rog, domnule, sunt toţi banii pe care îi am. Doamne!
- Dă-mi lucrurile de valoare. - Am doar inelul meu de la şcoală, poftim.
Şi ceasul.
Nu vreţi acest ceas vechi, sigur, domnule,
nu valorează nimic şi catarama e ruptă.
Îl păstrez doar din motive sentimentale. A aparţinut tatălui meu.
A fost transmis din generaţie în generaţie.
Răposatul meu tată
era cea mai importantă persoană din lume pentru mine.
- Era blând şi învăţat... - Taci!
Tatăl meu a gravat acel ceas pentru mine
cu citatul lui preferat.
Ce ai în genţi?
Domnule, vă implor. Nu vreţi ce e în acea geantă.
Nu valorează nimic. Sunt doar... nu...
- Cărţi? - Da.
Nu e nimic aici în afară de cărţi stupide.
Da. Sunt doar cărţi stupide. Aveţi perfectă dreptate.
- Eşti vânzător? - Nu, domnule. Sunt pedagog.
Peda... ce?
- Educator. - Ce?
- Domnule? Sunt învăţător. - Şcoală? La naiba cu şcoala. Mişcă.
- Vă rog, domnule, aveţi ceasul... - Am spus să taci.
Nu sunt cizme, niciun Levi's. Doar o grămadă de prostii efeminate. Tipic.
Da. Sunt doar lenjeria mea, domnule. Cu siguranţă...
Acum, dacă ţii la viaţa ta,
stai acolo până plec de aici.
Ai înţeles, bătrâne?
Voi rămâne nemişcat, aveţi cuvântul meu.
Îmi cer scuze, domnule. Domnule, domnule!
Dacă aş putea să vă mai răpesc o clipă din timpul dumneavoastră.
Mamă!
- Dumnezeule mare, impresionantă ţintă! - Nu încerca să mă linguşeşti.
Ori nu eşti întreg la minte, ori vrei să mori.
Credeţi-mă, în circumstanţe obişnuite,
nu aş nesocoti niciodată o poruncă atât de clară. Dar sunt disperat.
Şi ştim cu toţii ce a spus Hipocrate.
- Cine? - Ştiţi, Hip... În fine...
A spus că vremurile disperate cer măsuri disperate.
Nu? Ei bine. Nu contează.
Spun doar că nu aş fi niciodată atât de îndrăzneţ încât să provoc soarta astfel
dacă nu aş fi un om atât de disperat.
Eşti pe cale să fii un om mort.
Ar trebui să precizez. Credeam că merg la Fortune
şi, din păcate, am pierdut ultimul tren.
Şi trebuie să ajung în Fortune până luni.
La urma urmei, un profesor nu poate întârzia în prima zi de şcoală.
Ce-ar fi să vă fac o propunere de afaceri?
- O ce? - Adică, vă rog să-mi iertaţi îndrăzneala,
dar pare evident că sunteţi un om care are nevoie de bani.
Adică, deja aţi luat tot ce aveam la mine,
dar vă pot oferi o compensaţie suplimentară când ajungem la Fortune.
- Când ajungem la Fortune? - Exact. Da.
Vedeţi, sunt noul învăţător din Fortune.
Am o indemnizaţie care mă aşteaptă la sosire.
Salariul meu pe prima lună, integral.
Dacă m-aţi escorta până la Fortune
la timp pentru clopoţelul de luni dimineaţă,
voi fi mai mult decât fericit să vi-l ofer.
- Cât? - Salariul pe o lună.
Pentru o simplă călătorie de două zile până la Fortune.
Avem o înţelegere, domnule?
Iisuse. Vin imediat, domnule.
Alo? Alo, domnule.
Avem o înţelegere. Nu voi crea niciun fel de probleme.
Sunt un companion de drum excelent.
Am nişte cărţi minunate pentru călătorie.
- Nu mă interesează cititul. - Ce?
Ei bine, poate pur şi simplu nu citeşti cărţile potrivite.
Adică, ştii, cititul e un dar. Îţi provoacă imaginaţia
şi îţi permite să trăieşti multe vieţi şi nenumărate aventuri.
Eu trăiesc aventuri reale. Nu am nevoie să citesc despre ale altora.
Ai cal?
Ei bine, asta e o parte din problemă.
Urma să iau trenul.
Dar aş fi foarte bucuros să merg pe lângă al dumneavoastră.
Ai noroc.
Se întâmplă să trec chiar prin Fortune.
Da!
Şi dacă vrei să mergi atâta drum pe lângă calul meu,
asta e treaba ta.
Dar dacă scoţi o vorbă că te-am jefuit,
îţi zbor capul de pe umerii ăia subţiri.
Nu vă temeţi. Buzele mele sunt pecetluite.
Vă rămân veşnic îndatorat. Vă mulţumesc foarte mult.
Vin chiar în spatele dumneavoastră. Staţi puţin, domnule. Doamne.
Staţi!
Să mergem.
Acela este cu siguranţă un cal impresionant, domnule.
E în regulă. Ţin pasul.
Nu vreau să vă pun la îndoială simţul de orientare,
dar n-ar fi mult mai uşor să urmăm liniile de cale ferată?
Luăm o scurtătură. Le lăsăm în urmă.
- Ce vrei să spui? / Am spus să le lăsăm.
- Ne încetinesc. / Bine.
Pot să-mi cumpăr lenjerie nouă în Fortune,
dar cărţile mele, nu, cărţile mele sunt de neînlocuit, domnule.
Nu voi lăsa aceste cărţi.
Adică, ce este un profesor fără cărţi?
Unde mergem noi, nimănui nu-i pasă de cărţile alea nenorocite.
Cu respect, trebuie să nu fiu de acord.
Singurul scop al călătoriei mele din Anglia în Lumea Nouă
a fost să-i învăţ pe copiii nevinovaţi din Fortune.
Ce faci acum? Nu pot să te las să-mi iei cărţile.
Nu, nu puteţi face asta, domnule. Nu, nu trebuie să faceţi asta.
Vă rog! Adică, tot ce sunt eu este în aceste cărţi, domnule!
Am nevoie de ele ca să predau.
O idee minunată.
Mulţumesc. Da, desagi.
Mă întrebam pentru ce erau. Minunat!
Sunteţi un om foarte rezonabil, domnule...
Nu cred că v-am reţinut numele, domnule...
Bine, o să încep eu.
Numele meu este Cecil Caldecott Peachtree al III-lea din Londra, Anglia.
La dispoziţia dumneavoastră, domnule.
- Iar dumneavoastră sunteţi... - Dooley, Jedidiah Dooley.
Dar să nu spui nimănui numele meu.
Da. Rămâne între noi. Rămâne între noi.
Domnule Dooley, e clar că noi, englezii, am avut o impresie falsă
despre voi americanii.
Adică, poveştile pe care le auzim despre Vestul american fără lege,
sunt evident absurdităţi, eronate.
În realitate sunteţi oameni prietenoşi şi serviabili.
Nu suntem toţi aşa prietenoşi. Urcă repede.
- Cum spuneţi? - Urcă repede în şa.
- Îi cunoşti pe cei doi domni? - Nu-s domni.
Mişcă-ţi fundul. Grăbeşte-te, bătrâne.
- Da, da, da. - Hai!
- Pune piciorul în scară. - N-am mai încălecat un armăsar.
- Dă-mi un minut. - Lasă-mă un minut. Sus!
- Staţi puţin. Nu poate fi corect. - Hai!
Mă biciuiţi? Domnule Dooley. Ne ajung din urmă.
- Acum trag în noi. - Atunci apleacă-te, naibii!
- Hai, apleacă-te spre stânga. - Mi-e rău.
Cealaltă stângă. Hai!
- Cred că i-am pierdut. - Aşa!
Ai grijă cum tragi cu chestia aia, idiotule!
- Eşti bine? - A fost palpitant.
Da. Au fost... Da.
Ce naiba faci întors în direcţia aia? Întoarce-te.
La naiba.
Am cârcei. Cârcei! Aşa.
Hai. Urcă-te înapoi aici. Fă-o cum trebuie de data asta.
Cine, spuneţi-mi, erau acei huligani? Ce ar fi putut să vrea?
Adică, mi se pare
că ar fi putut găsi o metodă mai civilizată
de a rezolva situaţia.
Adică, poate dacă am fi avut o conversaţie politicoasă cu ei,
poate ar fi ascultat de raţiune.
Eşti profesor? Mai ai multe de învăţat, bătrâne.
Ei bine, asta e cu siguranţă mai mult decât am negociat.
Am fost deja abandonaţi la depoul feroviar,
ameninţaţi cu arma şi urmăriţi şi împuşcaţi de bandiţi.
Dacă tata ne-ar putea vedea acum...
Aş spune că îţi dă o anumită senzaţie de exaltare.
Noi? Care noi?
Păi William Shakespeare, Alfred Lord Tennyson,
Charles Dickens, Henry David Thoreau, Jane Austen.
- Cine? - Autorii cărţilor mele.
Sunt ca o familie pentru mine. Sigur aţi auzit de unii dintre ei.
Nu. N-am auzit niciodată de niciunul dintre ei.
Doamne. Triplă negaţie. Cred că aţi vrut să spuneţi,
Nu am auzit niciodată de acele nume.
Hei, dacă vrei ca drumul ăsta să meargă lin,
să nu-mi mai spui niciodată ce am vrut să zic. Ai înţeles?!
Da. Scuze. Scuze. Desigur. Defect profesional.
Adică, o să încerc. Da, o să încerc cât pot de bine.
- Să încerci serios, da? - Scuze, scuze.
Desigur. Ştiţi, fiind unic la părinţi,
nu am avut compania unui frate sau a unei surori.
Aşa că, mi-am găsit refugiul în cărţi. Personajele erau atât de vii pentru mine.
Adică, nu sugerez că am fost un copil singuratic.
Din contră. Mama mea era foarte sociabilă.
Organiza cele mai minunate cine.
Am cunoscut oameni extraordinari din toate păturile sociale.
Îmi amintesc o cină minunată pe care a organizat-o
şi a invitat un dirijor foarte celebru la masă.
A tras un vânt. Şi am început să râdem. A trebuit să ieşim din cameră.
- Auzi, auzi. - Ce e?
Taci. Ridică-te încet, aşa...
- De ce? - Ridică-te
Fără mişcări bruşte. Bine?
Nu vrem să-l speriem. Salut!
Doamne sfinte! Se apropie de noi.
Zâmbeşte-i. Lasă-mă pe mine să vorbesc.
Da. Tweed de lână din Londra.
Lână bună.
Nu te mişca.
- Bine. Stai nemişcat. - Dumnezeule. Ce vrea?
O să ne spună. Apoi o să plece. Sper.
Sunt cărţile mele. Nu poate să-mi ia cărţile.
Nu i-aş spune asta.
Îţi plac cărţile. Alege-ţi una.
Nu-l încurajaţi, domnule Dooley.
- Ţine-ţi gura. - Dar nu le poate avea. Interzic asta!
Nu-l asculta, şefule. Ia ce vrei.
Bine.
Dacă trebuie să iei o carte...
ţi-o recomand pe asta.
Este o lucrare fundamentală.
Ce?
O poţi citi, doar că trebuie să citeşti în jurul găurii.
Nu.
Asta o să-ţi placă. Walden, de Henry David Thoreau.
Da, e despre un naturalist ca tine.
Cartea este o reflecţie
asupra vieţii simple în natură. Poate...
Nu te înţelege.
Thoreau?
Am citit-o.
Vedeţi, domnule Dooley, cititul uneşte culturile din întreaga...
Nu, te rog.
Îl vrei pe Dickens?
S-a făcut, şefule. E al tău, prietene.
Mă tem că nu o să-ţi placă.
Este mult prea densă. Are prea multe personaje.
Foarte greu de înţeles. Nu. Pentru mine?
- Ia-o. - Şefule, te rog.
Ce este asta?
Prea acre pentru gustul meu. Ei bine, să ştiţi
că acel domn tocmai a plecat cu operele alese ale lui Dickens.
Şi pentru ce? Un mic sac cu fructe acre.
Ei bine, nu e deloc un schimb avantajos, în opinia mea.
Sunt complet devastat.
Îmi frângi inima. Acum mişcă-te.
- Zona asta îmi aminteşte de Ţara Galilor. - Păi suntem la ţară.
Nu, Ţara Galilor.
Ştii, deşi deplângem pierderea iubitului nostru Charles Dickens,
măcar îl avem pe William Shakespeare să ne înveselească spiritele.
Există o anumită nobleţe când călătoreşti cu Bătrânul Bard.
- Nu eşti de acord? - Ce?
Vrei să-l citeşti? Adică, este chiar delicios.
Singurul lucru delicios pe care îl vreau acum e un iepure afurisit.
Să vedem dacă nu putem omorî unul înainte să se întunece.
Ce? Ce vrei să spui să omorâm? Adică mort?
Ştiţi, menajera mea, doamna Wilberforce, Doamne.
Ea îmi pregătea toate mesele. Era o sfântă.
Mai ales pentru un bărbat care nu a fost binecuvântat cu o soţie.
- Ăsta e unul gras. - Doamne, e atât de drăguţ.
Uite, m-aş mulţumi cu fructele şefului. Chiar dacă sunt acre.
- Atenţie! - Iisuse, uite ce ai făcut!
- Sărmana creatură. - Du-te înapoi la tabără.
Lasă-mă să rezolv asta fără să-mi sufli în ceafă.
N-ai fasole? Adică, cowboy-ii au fasole.
- Ce? - Jupoaie-l!
Ce? Eu nu voi face aşa ceva!
Poate în vechea şi vesela Anglie mâncaţi iepurii altfel.
Dar aici îi jupuim şi le scoatem măruntaiele înainte să-l gătim.
- Mă duc după lemne. - Sincer, domnule Dooley,
cred că aş fi mult mai bun
la adunat lemne decât la jupuit prada.
Ar fi posibil să facem schimb?
Eu l-am omorât. Tu îl jupoi.
Doamne. Vai de mine!
Cele mai sincere scuze pentru umilinţele
pe care urmează să le înduri.
Bun de te lingi pe degete.
Ciocârliile în zbor,
melcii pe spin, Dumnezeu e în cer.
- Totul e în regulă în lume. - Termină cu cititul ăla din Biblie.
Dacă vreau să-l aud pe Dumnezeu, merg la biserică.
Nu-mi pot imagina că vrei să mergi prea des la biserică.
Se vede că nu ştii. Mama mea, Dumnezeu s-o odihnească,
mă târa la biserică în fiecare duminică
ca să bage frica de Dumnezeu în odrasla ei.
Da, uram asta. Dar, privind înapoi acum,
sunt cam singurele amintiri bune cu ea înainte să se îmbolnăvească.
Cred că ai dreptate, totuşi.
N-am mai fost la biserică de o veşnicie,
dar asta nu înseamnă că nu sunt împăcat cu Dumnezeu.
Eu şi el avem o înţelegere. Mă înţelege.
Sunt sigur că da. Şi, apropo, ca să ştii,
asta nu e Biblia. E Robert Browning.
Nu vreau să par prea îndrăzneţ, dar, cred că educaţia ta a fost limitată.
Singura învăţătură de care ai nevoie aici e să tragi drept
şi să-ţi numeri banii.
Vezi, aici nu sunt de acord, domnule Dooley.
Cunoştinţele practice ale meseriei sunt, desigur, importante.
Dar o educaţie mai largă este instrumentul care dărâmă barierele.
Apropo de educaţie, mă întrebam.
Cum se face că un om educat ca tine merge la Fortune?
Adică, e doar un cătun în mijlocul pustietăţii.
Ei bine, domnule, ca să fiu sincer, am fost concediat din ultimul post
pentru un comportament destul de grav faţă de superiorul meu.
- Stai, ai fost dat afară din învăţământ? - Din păcate şi ruşinos, da.
- Ce ai făcut? Ai bătut bibliotecarul? - L-am lovit pe director.
Tu? L-ai pocnit pe şef?
Parcă nu eram eu, ci un păgân,
o creatură odioasă care mi-a preluat simţurile.
- Dar, din păcate, eu am fost. - Şi de ce l-ai lovit?
Aveam un elev foarte inteligent,
şi citea un eseu despre posibilitatea
ca noi, oamenii, să fi evoluat din organisme microscopice,
- inspirat de Darwin. Ştii. - Stai, cine?
Un biolog destul de iconoclast.
În orice caz, spunea că Darwin sugerează
că omul ar fi putut evolua din organisme unicelulare
până la starea actuală.
Ei bine, spre surprinderea noastră, directorul asculta la uşă.
Şi înainte să putem dezbate subiectul,
a intrat brusc în clasă şi a strigat:
"Cum îndrăzneşti să blasfemiezi sub acest acoperiş, păgânule?
Dumnezeu este singurul creator al omului."
Apoi a luat nuiaua şi a început să-l bată pe bietul Barnabas.
Atunci bestia din mine a ieşit la suprafaţă.
I-am smuls nuiaua într-un acces de furie
şi l-am lovit peste cap.
Şi i-am spus, cu o voce tremurată:
"Domnule, să nu mai loviţi niciodată vreunul dintre elevii mei."
La naiba! Bravo ţie!
A fost o victorie de moment, din păcate.
După ce am fost concediat, n-am mai găsit post nicăieri în Anglia.
Aşa că am decis că e timpul să plec în Lumea Nouă.
Dar, din păcate, reputaţia mea pătată mă precedase deja
la toate academiile mai bune din America.
Şi s-a dovedit că nici aici nu eram angajabil.
Atunci am văzut un anunţ în Boston Gazette.
"Orăşelul Fortune caută un profesor." Aşa că le-am scris.
Şi mi-au răspuns cu o scrisoare de acceptare.
Sfârşitul unui capitol, începutul altuia.
De ce nu renunţi la predat şi să îţi găseşti altă slujbă?
Să renunţ la predat? Niciodată.
Vezi tu, domnule Dooley, tot ce am vrut vreodată a fost să predau.
Unde şi cui slujesc este acum în mâinile unei puteri superioare.
Pentru că predarea, nu e doar o meserie, e vocaţia mea.
Şi destinul m-a adus acum să răspund acestei chemări
în micul oraş de frontieră Fortune.
Vezi, scopul educaţiei
nu este doar să-i forţeze pe elevi să memoreze fapte şi date.
Ci să-i inspire.
Să deschidă acea mică uşă ascunsă adânc în fiecare dintre noi,
care ne dă voie să visăm...
să visăm la o viaţă mai bună.
Şi la un viitor mai bun pentru toţi.
Mă gândesc la toţi acei profesori minunaţi
care au avut un impact atât de mare asupra vieţii mele.
Le sunt veşnic recunoscător.
Aş fi vrut atât de mult să le spun ceva
pentru că acum ştiu cât de mult ar fi însemnat pentru ei.
Cea mai mare recompensă pe care o poate primi un profesor
este să ştie că a făcut o diferenţă,
chiar şi în viaţa unui singur copil.
Noapte bună, dulce prinţ.
Trezeşte-te, prinţesă. E timpul să plecăm. A mai rămas puţină cafea.
Mulţumesc.
Nu te uita aşa la mine. Ţi-am dat pătura
doar pentru că îţi clănţăneau dinţii atât de tare
de parcă zdrăngăneai monede într-o cutie de tinichea.
Cum altfel aş fi putut să dorm?
Ei bine, îţi mulţumesc oricum.
Ai cumva ceai? - Nu-ţi place? Bine. Mai mult pentru mine.
Bine.
Acum mişcă-te. Avem mult drum de parcurs azi.
Ai o lopată?
Doamne sfinte. Ne-ai adus în Fortune cu o zi mai devreme.
Eşti incredibil, domnule Dooley. Incredibil!
Nu. Ăsta nu e Fortune.
Fortune nu arată aşa de bine, ăsta e Lobo. Acum coboară.
- Poftim? - Nu intrăm în oraş călare în doi.
Cobori aici.
- Unde te găsesc? - La salonul domnişoarei Lily.
Şi cărţile mele?
Ce zi minunată pentru o plimbare!
Nu ştiu ce e aşa minunat la ea.
Ce? Salut!
Băieţi, piatra voastră m-a lovit în ceafă.
- A fost un accident. - Da.
Am dedus asta, dar totuşi este de datoria voastră să-mi cereţi scuze.
- Ce e aia? - Ce?
Adică... este de datoria voastră.
Adică aveţi obligaţia să vă cereţi scuze.
- Hai să plecăm. - Staţi, staţi puţin.
Staţi o clipă. Mergeţi la şcoală?
Nu. Nu mai mergem.
Cum? Aţi renunţat la studii la vârsta voastră?
Profesorul nostru a murit.
Domnul Banks l-a împuşcat, că i-a făcut fiul idiot.
Auziţi!
Asta e o lecţie. Nu-i spune copilului cuiva că e idiot.
Full de aşi cu popi, Chip.
Careu de doiari.
La naiba! Fir-ar să fie!
De ce te grăbeşti, puştiule? Mai încearcă o mână.
La naiba, Cecil. Cine se strecoară aşa pe lângă om?
Puteai să fii împuşcat.
Tocmai ai pierdut frumosul ceas al tatălui meu la cărţi.
Nu, era ceasul meu, moşule, al meu.
Şi apropo, e Cecil. Ar trebui să plecăm.
Scuzaţi-mă, domnule. Ar trebui să...
Uite ce ai făcut cămăşii mele. Trebuia să spui "scuzaţi-mă".
- Cred că am spus, domnule. - Da, l-am auzit.
Lasă-l să plece, sau îţi fac o gaură în cămaşă.
Ştii ce spun când un puşti obraznic încearcă să mă ameninţe?
Ştii?
Hurley, escortează-l pe domnul acesta afară!
Cu ce vă pot servi?
Uite ce-au adus şacalii.
- Ce mai faci, Dooley? - Mai bine ca niciodată, Lil.
- Un whisky? - Amanda! A venit iubitul!
Ce doreşti, dragule?
Nu, nimic pentru mine. Mulţumesc, doamnă.
Dooley!
A trecut atâta timp.
Credeam că nu mai vii.
Îmi pare rău, iubito. Am muncit. Dar acum m-am întors.
Cine e bătrânelul ăsta drăguţ? Bunicul tău?
- El? Nu, nu e bunicul meu. - Prietenul tău?
Sigur nu e prietenul meu.
De fapt, suntem tovarăşi de drum.
Tovarăşi de drum. E chiar drăguţ, nu-i aşa, Lil?
Da, chiar e. Uită-te la ochii ăia albaştri.
Doamnă, sunt încântat şi onorat.
Avem în sfârşit un domn în locul ăsta.
Dooley, unde ai găsit un astfel de exemplar elegant?
Permiteţi-mi să mă prezint.
Cecil Caldecott Peachtree al III-lea, la dispoziţia dumneavoastră, doamnă.
Ce nume lung!
"A rosti un nume înseamnă a recunoaşte persoana căreia îi aparţine.
Cel care îmi poate rosti numele corect
poate să mă cheme şi merită respectul şi devotamentul meu."
Cecil e un şoarece de bibliotecă.
Relaxează-te. Lil, un whisky pentru el, plătesc eu.
Domnule Dooley, nu consum alcool,
doar ocazional, la petreceri de Crăciun.
Staţi, domnule Dooley.
Nu am văzut calul nostru afară.
- Sper că nu a fost furat? - Calul nostru... frumos, nu?
Cărţile mele sunt acolo. Nu pot sta liniştit.
- Trebuie să plecăm. - Relaxează-te.
Calul e la fierar, îi schimbă potcoavele.
Ai lăsat cărţile mele rare
în grija unui fierar oarecare?
De ce te grăbeşti?
De ce nu rămâi să bei ceva cu mine?
În privat...
Mulţumesc, doamnă,
dar sunt neliniştit când cărţile nu sunt lângă mine.
Ţi-am zis că e nebun.
Am o carte sus, dacă asta îţi place.
Se numeşte Cam-ma-sut-ra. Ai auzit de ea?
Kammasutreay? Kamasutra...
Pot spune sigur că nu am citit-o.
- Eu doar mă uit la poze. - Are poze?
Nu pot desface nasturii ăştia.
Scuipătoarea e pentru scuipat, nu pentru urinat!
Du-te afară!
- La naiba, Lil. - Data viitoare ţi-l priponesc de perete.
Tu şi peretele tău...
Îmi pare rău, dragule.
Unde rămăsesem? Da, îţi cumpăram ceva.
Bine, dar în loc de alcool,
aveţi cumva ceai?
Nu iar cu ceaiul.
Vino aici. Ascultă-mă. Bea un whisky.
Nu am băut niciodată whisky...
E timpul. Înţelegi?
Dacă vrei să vezi Fortune, bea-l.
Ei bine, când eşti la Roma...
Noroc.
Nu-l sorbi ca o bătrânică.
Dă-l pe gât ca un bărbat. Uite.
Barman, încă unul!
Ascultă, revin imediat,
nu-ţi face griji pentru cărţi. Le luăm înapoi.
Unde...
- Poftim. - Pentru mine?
Încep să mă obişnuiesc cu gustul.
Aşa e.
- Bună! - Nu-i aşa că e sexy?
E din Franţa. A durat şase luni să ajungă.
Îţi place? Îmi place la nebunie.
Mă bucur că ai rămas, Dooley. Ştii ce-mi doresc?
Mi-aş dori să ajung în Franţa, la Paris.
Ştiu că mi-ar plăcea.
Dorinţa ta e poruncă pentru mine.
Vrei la Paris? Mergem la Paris.
Da, sigur.
Stai, vorbeşti serios?
- Serios ca febra tifoidă, iubito. - Dooley, Dooley.
Ar fi cel mai minunat lucru pe care l-a făcut cineva vreodată...
Stai puţin. Cum îţi permiţi să mergi la Paris?
Abia îţi permiţi o conservă de fasole.
Lasă asta în seama mea.
Am nişte planuri mari la care lucrez.
Uite, ţi-am adus ceva ca să-ţi dovedesc intenţiile mele.
Închide ochii şi întinde mâinile.
Bine, bine.
Şi acum deschide-le.
Ce părere ai?
Doamne, Dooley. E superb!
Acela avea o aromă mai puternică.
Simt... hibiscus?
E din aceeaşi sticlă, dragul meu.
Eşti... eşti bine? Poate ai băut destul.
Pare că ai nevoie să te întinzi.
Suc de scandal.
Nu spune nimeni "te rog" în ţara asta prepubescentă?
Te cunosc.
Eşti filistinul care mi-a furat ceasul tatălui meu.
Despre ce naiba vorbeşti, moşule? Şi cine e Phyllis?
Îţi ordon, domnule, să mi-l dai imediat.
La asta te referi?
A fost al tău?
Frumos, nu? M-am ataşat de el.
Şi dacă nu ţi-l dau înapoi?
Ce o să faci?
Ai grijă.
Bine.
Dooley, Dooley, vino jos.
Prietenul tău e în mare belea, repede.
La naiba. Ce mai e acum?
- Îmi pare rău, iubito. - E în regulă. La naiba.
Dooley, grăbeşte-te.
Ce naiba e cu tine? Nu vezi că e sensibil?
Fir-ar să fie!
Mai devreme m-ai distrat, dar acum mi-ai stricat dispoziţia.
Te face să te simţi bine să baţi un bătrân?
Domnule Dooley, lăsaţi-mă să-i plătesc curăţătoria.
- Violenţa nu e niciodată soluţia. - Prietenul tău bătrân are dreptate.
Are dreptate, oameni buni, să lăsăm trecutul în urmă.
Asta e o metodă să-ţi recuperezi câştigurile.
Uneori, profule, violenţa e singura soluţie. Ai văzut?
Cu siguranţă am văzut.
Salut, şerifule.
Vrei ceva de băut?
Ridică-te, Dooley. Ai un vizitator.
Ai voie doar un minut.
Ştii sigur cum să bagi un om în belele, moşule.
Ascultă, am o migrenă îngrozitoare.
Şi, dacă nu mă înşel,
tu ai insistat să beau toxina aia infectă.
De unde era să ştiu că ai reflexul ăla
ca un aparat de păcănele stricat.
Altă expresie colorată.
- Cum m-ai făcut? - Se numeşte idiom,
o expresie figurativă.
Domnule Dooley, cu permisiunea dumneavoastră,
intenţionez să-mi iau lucrurile din desagii dumneavoastră
şi să găsesc alt însoţitor spre Fortune.
Mulţumesc că m-aţi adus până aici.
Stai, stai. Nu poţi avea încredere în nimeni de aici să te ducă la Fortune.
Zona asta e plină de hoţi şi proscrişi.
Dacă aş putea să ies de aici, am pleca imediat.
- Scoate-mă de aici. - Dumnezeule! Nici vorbă.
Vrei să te audă şeriful? Ascultă, poţi face asta.
Niciodată. Sunt un om de principii.
Dar băiatul ăla despre care vorbeai?
Dintr-una din cărţi. Cum îl chema?
Oliver Twixit.
Domnule Dooley, cred că m-aţi ascultat.
Şi mă uimiţi. Desigur, vă referiţi la Oliver Twist.
Da, exact. Nu ziceai că a evadat?
Da. Tânărul Twist evadează din orfelinat.
O evadare dramatică.
Un exemplu mai potrivit ar fi Contele de Monte Cristo.
Apogeul romanelor de închisoare.
- Vezi... - E complet diferit.
E ficţiune pură.
Sunt aici doar pentru că te-am apărat.
Arată-mi şi tu puţină recunoştinţă şi ajută-mă.
Nici vorbă.
Taci.
- Doamne. - La naiba, Dooley, taci!
- Termină cu zgomotul ăsta. - Nu mă ajuţi? Cheamă doctorul.
Nu mai te văita şi dormi.
Doamne!
E sânge! Mă duc după doctor! Rezistă.
Domnule Dooley.
- A plecat? - Da.
Trebuie să recunosc, profule, a fost o idee bună să folosim fructele.
A muşcat momeala.
Trebuie să-i mulţumim şefului.
Exact. Mulţumim, şefu'. Hai, repede.
- Cheile. - Da, cheile.
Du-te după ele. Acolo.
- Aici. - Ai făcut cum ţi-am zis?
Desigur, domnule.
Bine, hai să plecăm.
Doamne, îmi aminteşte de când aveam opt ani
şi am mâncat gemul mamei şi l-am învinuit pe Thomas Wick.
Nu am recunoscut şi el a fost pedepsit. Dumnezeule.
Iartă-mă, mamă. Iartă-mă, Tommy.
Hai, urcă pe cal. La naiba!
Ce faci, băiete?
Întoarce-te aici, afurisitule.
Nu mă obliga să trag, băiete!
- Dooley! - Mă întorc după tine!
Când o să-mi permit să te duc la Paris.
Te aştept, iubitule.
- La revedere! - Pa, ochi albaştri!
Stai!
Ce? Dooley!
Dacă plecăm la răsărit,
ajungem la Fortune fix la cină.
Ce zici de asta?
Minunat. Am timp să mă organizez
înainte să sune clopoţelul luni la ora şapte.
Eşti un om de cuvânt, domnule Dooley. Mulţumesc.
Nu te plictiseşti citind aceleaşi cărţi?
Nu. Niciodată.
Nu înţeleg ce e atât de plăcut la citit.
Îţi deschide mintea şi îţi lărgeşte cunoştinţele.
Îţi oferă oportunităţi noi
în ceea ce priveşte viitorul.
Pun pariu: cu educaţie adecvată ai avea o slujbă minunată.
- Nu, o carieră! - Serios? De ce crezi asta?
Thoreau spunea: "Nu contează la ce te uiţi, ci ceea ce vezi."
Poate văd un proscris periculos,
dar văd un tânăr inteligent
cu un viitor strălucit înaintea lui. Dacă şi-l doreşte.
Uite, am ales o carte pentru tine: "Călătoriile lui Gulliver".
E despre un aventurier ca tine,
dar şi o satiră asupra lumii.
Bine. Citeşte-mi.
Cred că ţi-ar plăcea mai mult dacă ai citi-o singur.
Nu vreau să citesc. Vreau să o aud.
- Ştii ceva? Las-o baltă. - Fie cum vrei.
Domnule Dooley... Foloseşti des chestia aia?
Revolverul meu? Destul de des.
Spune-mi, ai împuşcat vreodată un om cu el?
Glumeşti? Pe aici toată lumea împuşcă pe cineva.
E ca legea junglei.
Animale sălbatice care omoară alte animale sălbatice.
Dacă nu sunt prea indiscret... câţi ai omorât?
- 19. - Dumnezeule, 19?
Un lucru te pot învăţa, profule: cel mai rapid pistol trăieşte încă o zi.
- Fascinant. - Dar n-am omorât niciodată femei
sau copii, înţelegi?
Şi n-am împuşcat niciodată pe la spate.
- Bravo pentru asta. - Poftim, vrei să încerci?
- Da.
Nu... nu cred.
Frate, te-a dat peste cap. Are recul serios, nu?
Vezi? Nu e complicat. Hai, mai încearcă, fricosule.
Nu, nu, nu. Gata. Nu mai pot.
Fii serios. Ştii ce eşti? Un pârţ bătrân.
- Poftim? - Exact. Un pârţ bătrân şi prăfuit.
Mă compari cu un vânt urât din măruntaie? Ce?
Pentru că refuz să particip la obiceiurile tale stupide cu armele?
E revoltător, domnule. Revoltător.
Ascultă, profule. Ăsta e Vestul Sălbatic.
Trebuie să ştii să tragi ca să supravieţuieşti.
Tu m-ai învăţat despre Darwin
şi prostiile lui cu supravieţuirea celui mai puternic.
Ei bine, aici cel mai bun trăgător e cel mai puternic.
Darwin... asta e laşitate.
- Mă faci laş? - Dacă urlă ca un lup...
Un lup? Ce naiba are lupul cu asta?
- Despre ce vorbeşti? - E o metaforă.
Nu m-ai face laş
dacă ai fi văzut prin ce am trecut folosind pistolul ăsta.
N-ai crede jumătate din ce-am văzut.
Ar trebui să scrie cărţi despre mine.
Şi dacă ai citi despre aventurile mele,
ai cânta altă melodie
despre cine e laş.
Ai spune că Dooley
e un erou romantic al Vestului.
Uite, eu doar spuneam
că există moduri mai civilizate de a rezolva conflictele
decât prin a te ascunde în spatele unui pistol.
Spune asta cineva care n-a stat niciodată în faţa unei arme.
Te contrazic, am stat în faţa armei tale
şi m-a ajutat o armă să scap?
Nu. Am avut doar cuvintele.
Fii serios. Lasă-mă, nu erai în pericol.
N-aş împuşca niciodată un om neînarmat.
Deşi încep să mă răzgândesc.
Domnule Dooley, spun doar că armele nu sunt soluţia...
Greşit! Sunt singura soluţie.
Ai auzit de expresia "condeiul e mai puternic decât sabia"?
Nu, n-am auzit.
E mai puternic şi decât arma.
Sper că vei învăţa asta până nu e prea târziu.
Şi se spune "nu, nu am auzit-o", apropo.
Ţi-am spus să nu mă mai corectezi!
Şi ai pierdut dreptul la pătură. E pătura mea.
Noapte bună.
Ce stele frumoase!
- Nu te mişca. - Şarpe. Ce surpriză plăcută.
Termină cu prostiile.
Ce se întâmplă? Ce naiba se întâmplă?
- Uşor. - Jos, băiete.
- Ce înseamnă asta? - Profule, o dată în viaţa ta, taci.
Se pare că ne revedem, Dooley.
- Îi cunoşti? - Domnul Dooley... ce sofisticat.
- Pot să-i dau drumul, Şarpe? - Imediat.
Şarpe. Ce poreclă... colorată, deşi pare un clişeu.
Presupunând că nu e numele tău creştinesc.
Doamne, iar începe.
- Creştinesc? Eşti preot? Nu, sunt profesor.
E doar un termen.
Prenumele este numele dat.
- Numele meu e Peachtree... - Taci!
...dar prenumele este Cecil. Cecil Peachtree.
- Al lui e Jedidiah. - Deci îl cheamă Charlie.
Charlie. Da... exact.
Auzi, Charlie, aruncă-l încoace.
- Cu plăcere. - Nu, nu! Charlie!
- Nu. - Şarpe, haide, Şarpe.
- Nu e nevoie să faci asta, Charlie. - Goleşte-ţi buzunarele!
Bine, Goleşte-ţi buzunarele. Fă ce-ţi spune.
Scuze. Am doar o batistă.
Ce caută un pârţ bătrân ca tine cu un gunoi ca el?
Ce e cu obsesia acestei ţări cu pârţurile?
Vorbeşte mai tare.
Bine... Mergeam spre oraşul Fortune.
Vă rog, nu vă jucaţi cu Gulliver!
În fine, din întâmplare,
am pierdut ultimul tren, iar amabilul domn Dooley
a fost de acord să mă însoţească până în Fortune.
Nu umbla cu Gulliver. Nu, nu! Gulliver! Nu, vă rog!
Deci este amabilul domn Dooley?
Drum bun, Gulliver.
Deci amabilul domn Dooley te-a ajutat înainte sau după ce te-a jefuit?
Asta chiar nu contează.
Domnule, trebuie să protestez. Arderea cărţilor e un păcat!
Şi furtul la fel. Se pare că avem ceva în comun.
Şi noi am fost înşelaţi de amabilul domn Dooley.
Ţi-a furat tot, la fel ca nouă.
- Cum ne-a furat şi nouă calul. - Calul vostru? Mr. Dooley!
Am avut încredere în tine.
Te-am primit, n-aveai nimic.
Ai mâncat la mine, ai băut la mine.
Te-am luat sub aripa mea şi te-am învăţat tot.
Te-am tratat ca pe fiul pe care nu l-am avut niciodată. Ce am primit la schimb?
Aşa îmi mulţumeşti? Mă înjunghii în spate. Uită-te la mine, laşule.
"Et tu Brute".
Ce?
"Et tu Brute", e o expresie latină devenită celebră...
când Iulius Caesar l-a recunoscut pe prietenul său de încredere, Brutus
drept unul dintre asasinii lui. Este cea mai legendară trădare.
Poate recunoaşteţi expresia din piesa lui Shakespeare.
Ştiţi, Iulius Caesar, mi-am amintit de ea când aţi spus...
- Taci... - Taci din gură!
Bine, tac.
Dar doar un lucru, dacă îmi permiteţi, doar încă un lucru.
Vedeţi, am ajuns să-l cunosc destul de bine pe domnul Dooley
în timpul petrecut împreună.
Şi mi se pare un om de o integritate absolută.
Aşa că sunt sigur că dacă v-a furat calul,
a avut un motiv foarte bun să o facă.
Şi, şi ştiţi cu toţii ce a spus Hipocrate.
Nu ştie. Acum taci odată!
Ba ştiu. Ce crezi, că sunt idiot?
"Vremuri disperate cer rahaturi disperate".
Da, dle Şarpe!
Excelent. Foarte bine. Aproape.
Şi sunt sigur că domnul Dooley era într-o situaţie foarte disperată
când a luat decizia neinspirată de a vă lua calul.
Acum, de la un om învăţat la altul...
am soluţia perfectă pentru mica noastră dilemă.
De ce nu vă luaţi pur şi simplu frumosul cal înapoi
şi toţi banii pentru necaz şi plecaţi liniştiţi?
- Fără supărare, fără pagubă. - Aşa pur şi simplu?
Aşa pur şi simplu.
Ei bine, sună destul de frumos şi civilizat.
Vedeţi, domnule Dooley, când capetele reci prevalează...
Există o problemă. Dacă facem cum spui tu,
nu o să am satisfacţia de a-i vedea creierii domnului Dooley
împrăştiaţi pe stânca aia de acolo.
Acum priveşte şi învaţă, profesore, pentru că tu urmezi.
- Ne vedem curând, mamă. - Nu! Nu! Nu!
- Lăsaţi-i cărţile în pace! - Nu! Nu!
Dooley, în spatele tău!
Domnule Dooley... domnule Dooley.
Nu. Domnule Do... domnule Dooley!
Doamne! Domnule Dooley!
Nu... Doamne, iartă-mă. A fost numai vina mea. Îmi pare atât de rău.
Doamne, iartă-mă!
Stinge-te, stinge-te, scurtă lumină.
Viaţa e doar o umbră trecătoare, un biet actor,
care se zbate şi se agită o oră pe scenă,
şi apoi nu se mai aude nimic de el...
O poveste spusă de un idiot, plină de zgomot şi furie,
care nu înseamnă nimic.
Domnule Dooley! Slavă Domnului, sunteţi în viaţă!
- Sunteţi bine? - Da... dă-te de pe mine.
Bine.
- Doamne... - Aveţi grijă...
Nu puneţi greutate pe el, domnule Dooley.
E... e mort?
- Da, aşa pare. - Verifică. Asigură-te.
Domnule Dooley, Cred că tovarăşul lui, Charlie, a fugit.
Are o gaură în frunte cât o monedă de aur.
Nu, nu...
Se pare că asta e numărul 20 pentru tine.
Acum, trebuie să ne concentrăm.
Trebuie să mă ocup de rănile dumitale.
Doamne! A trecut de tot! Nu, ajutor!
La cine naiba ţipi?
Trebuie să vă ducem la un doctor, domnule Dooley.
Trebuie doar să încălzeşti o lamă,
să cauterizezi rănile şi să le legi strâns.
Nu pot să cred... chiar e...
chiar e mort?
Tu... tu... nebun bătrân. E vina ta!
Nu ai putut să taci, nu?
Puteam să rezolv situaţia asta ca de obicei...
dar nu, tu şi vorbele tale şi cărţile tale.
Ar fi trebuit să las cărţile să ardă.
Dar nu, m-ai convins că sunt importante...
Ar fi fost încă în viaţă dacă nu erai tu.
Ei voiau doar calul înapoi.
Cu tot respectul, domnule,
dar se pare că voiau mai mult
decât doar calul. Domnul Şarpe nu părea mulţumit
decât dacă ne vedea creierii împrăştiaţi pe stânca asta.
Prostii. Nu ştii nimic, bătrâne.
Am trecut printr-o mie de situaţii ca asta.
De o mie de ori când părea că s-a terminat.
Şi am scăpat de fiecare dată fără să omor pe nimeni.
Dumnezeule... domnule Dooley, n-aţi omorât niciodată pe nimeni, nu?
Taci din gură.
Nu e nimic de care să vă fie ruşine.
Ce simţiţi este perfect normal.
A lua o viaţă omenească este ceva profund.
Şi îmi pare rău că obsesia mea pentru cărţi
a dus la această reacţie în lanţ care a provocat moartea unui om.
Şi pentru asta, regret sincer. Dar aveţi dreptate.
Situaţia cerea o acţiune decisivă.
Niciodată nu m-aş fi gândit
că voi trage într-un om, şi totuşi... iată-ne.
Puteam rezolva asta discutând.
Imposibil. Ai făcut singurul lucru
care ne putea salva vieţile. Aţi luptat cu curaj, domnule.
V-aţi riscat viaţa şi ne-aţi salvat sufletele.
Nu e deloc cum credeam că va fi... să omori un om.
Chiar dacă a fost un ticălos,
şi chiar dacă merita,
cumva... să fiu eu cel care l-a ucis...
nu pare corect.
E în regulă. Pentru că sunteţi un om cu suflet.
Un om introspectiv, o trăsătură admirabilă.
Dar amintiţi-vă, a fost autoapărare.
- Tu ai spus asta. - Am spus multe lucruri.
Cred că aveai dreptate, profesore...
- A ucide e pentru laşi. - Nu, deloc, domnule Dooley.
A fost un act de curaj ce aţi făcut. Ne-aţi salvat.
Iar aceste voci şi aceste cărţi
vor putea inspira noi generaţii.
Nici nu ştim ce beneficii va aduce asta acestei lumi noi.
Şi asta datorită ţie. Şi vorbesc în numele tuturor:
domnul Shakespeare, domnul Keats, domnul Melville, surorile Bronte.
Vorbesc în numele tuturor şi vă spun un sincer mulţumesc!
Domnul este păstorul meu. Nu voi duce lipsă de nimic.
El mă duce la ape liniştite. Îmi înviorează sufletul.
Chiar dacă umblu prin valea umbrei morţii,
nu mă tem de niciun rău, căci Tu eşti cu mine;
şi voi locui în casa Domnului pentru totdeauna. Amin.
Amin.
Stai, unde crezi că te duci?
- La Fortune. Unde altundeva? - În starea ta?
Nu, nu, nu. E imposibil. Trebuie să te odihneşti aici.
Mă duc să aduc ajutor de undeva.
Prostii. Am promis că te duc la Fortune
la timp pentru clopoţelul de mâine dimineaţă.
Şi exact asta o să fac.
Nu crezi că după toate astea te las să scapi de înţelegere, nu?
- Ei bine... - Fără banii mei?
Da, desigur.
Ascultă, dacă vrem să ajungem la timp fără cal,
va trebui să mergem toată ziua şi toată noaptea fără oprire.
Crezi că poţi face faţă, bătrâne?
- Cred că pot. - Bine.
Hai să lămurim un lucru: de acum înainte...
nu mai vorbeşti deloc. Bine?
Ai înţeles? Acum că am omorât un om,
dacă vor fi doi, nu mai contează.
Am înţeles. Dar măcar lasă-mă să car cărţile.
Ne încetineşti.
Tu eşti cel împuşcat în picior.
Domnule Dooley...
Fix la timp, domnule Dooley. Sunteţi într-adevăr un om de cuvânt.
Nu vă pot mulţumi îndeajuns. Şi acum, despre aranjamentul nostru...
Sunt sigur că până diseară,
toate documentele necesare vor fi semnate
şi voi putea să-mi achit datoria către dumneavoastră.
Nu stau aici până diseară.
Nu credeai că o să stau în haznaua asta
mai mult decât e nevoie, nu?
Nu. Presupun că nu. Dar banii, domnule.
Cu siguranţă nu-i voi primi până...
- Păstrează-ţi banii. - Ce? Domnule Dooley?
Este... foarte generos din partea dumitale. Dar de neconceput.
- Nu, o înţelegere e o înţelegere. - Sunt banii tăi pentru noul job.
- Mă descurc şi fără. - Dar ce o să faceţi acum?
Nu contează.
Îmi pare rău, dar pentru mine contează.
Profule, cu cât mă uiţi mai repede, cu atât mai bine. Bine?
Nu ţi-ai dat seama încă? Aduc belele.
Unii oameni... pur şi simplu se nasc aşa.
- Dle Dooley, aveţi o inimă de aur. - Nu începe cu vorbele alea întortocheate
ca să mă convingi că nu e adevărat.
Ştiu ce sunt, dar nu-ţi face griji. O să fiu bine.
Întotdeauna sunt.
Măcar ia asta... pentru drum. Te rog.
Profule...
nu ştiu să citesc.
Ştiu.
Dar e pentru când o să ştii.
Ei bine...
Mulţumesc.
Acum du-te şi învaţă copiii ăia. Dă-le un viitor şi toate alea.
Mulţumesc... domnule Dooley.
Deci, săptămâna trecută am vorbit despre achiziţia Louisianei,
când teritoriul statului Louisiana
a fost cumpărat de Statele Unite de la francezi.
Când a fost asta?
Cineva?
1803. Bine.
Dar astăzi vom vorbi despre momentul când doi domni foarte speciali
au fost angajaţi să exploreze acel nou teritoriu.
Numele lor erau Meriwether Lewis şi William Clark.
Iar misiunea lor s-a numit "Expediţia Corpul Descoperirii".
Salutări, doamnă!
Afară! Pleacă! Nu se cerşeşte aici.
Repede, copii, ascundeţi-vă sub bănci.
Îmi cer scuze, doamnă. Dar vedeţi, eu...
Un vagabond şi un beţiv
şi nu voi permite să corupi această sfântă casă a învăţăturii.
Ethan, sari pe fereastră şi du-te după şerif. Repede!
- Da, doamnă. - Nu, nu, nu.
Nu e nevoie. Vedeţi, doamnă...
- Eu sunt noul învăţător. - Nu fi ridicol.
- Noul învăţător este domnul Cecil... - Peachtree.
Cecil Peachtree, Londra, Anglia, la dispoziţia dumneavoastră, doamnă.
Da, ştiu. Arăt groaznic,
dar a fost o călătorie extrem de obositoare şi neobişnuită
ca să ajung aici la timp pentru clopoţelul de dimineaţă.
Dar eu şi celelalte doamne de la centrul cultural
trebuia să-l întâmpinăm pe domnul Peachtree vineri
şi l-am aşteptat pe peronul gării.
Da... despre asta. Din păcate am pierdut ultimul tren
şi am ajuns să o iau pe ruta mai... pitorească.
Dar am adus şi câteva dintre cărţile mele.
Sunt puţin arse pe margini... În regulă.
Cred că încă sunt în stare bună.
Chiar sunteţi dumneavoastră.
Domnule Peachtree, eu sunt domnişoara Eloise Maybel.
Şi în numele Comitetului Şcolii de Doamne...
vreau să vă urez bun venit în oraşul Fortune.
Copii, haideţi să-i oferim domnului Peachtree o primire călduroasă.
- Bună ziua, domnule Peachtree. - Bună dimineaţa tuturor.
Nu vă pot spune cât de fericit sunt că am ajuns, în sfârşit, întreg.
Trebuie să fiţi epuizat.
Să vă instalăm şi începeţi lecţiile mâine?
Doamne, nicidecum. Mă pot instala oricând.
Dar, cu permisiunea dumneavoastră, aş vrea să încep chiar acum.
- Da, sigur. - Mulţumesc.
Mă duc până la pensiunea doamnei Annie
şi vă pregătesc camera pentru când terminaţi azi.
- Minunat. Mulţumesc, domnişoară Mabel. - Mulţumesc, domnule Peachtree.
Să o luăm de la început, bine?
Aş vrea să încep prin a vă spune despre cea mai mare pasiune a mea,
cititul.
Cărţile ne pot duce oriunde,
în orice aventură,
în orice epocă... fie trecut, prezent sau foarte departe...
Jedidiah Dooley... prezent!
"Doar cei educaţi sunt liberi" Epictet
SFÂRŞIT
Traducerea: FAST TITLES MEDIA