Downloaded from YTS.MX
Dame i gospodo, moja mama… Leanne Morgan!
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hvala vam, dragi Wilmingtone u Sjevernoj Karolini.
Hvala vam, dušice.
I hvala vam što ste gledali onaj prvi Netflixov specijal.
Hvala svima.
To mi je promijenilo život.
Ja sam ga gledala samo jedanput
jer kad sebe gledam, povraća mi se.
I…
Sram me ovo reći, ali dok sam to gledala,
trebala sam misliti: „Ovo sam mogla bolje.”
„Trebala sam reći ovo” ili „Mogla sam ovo.”
Ma kakvi!
Dok sam to gledala, na pameti mi je bilo samo:
„Kad su mi se grudi…
Kad su mi se grudi tako popunile?”
I ne govorim…
Lokalni dečki, ne govorim o onim slatko popunjenima.
Govorim o velikim bapskim grudima.
I činilo mi se da svaka ide u svome smjeru.
A onda sam glumila u filmu s Reese Witherspoon i Willom Ferrellom.
Znam. To je bilo ludo.
S neba pa u rebra. Znate tko je zaslužan?
Ta mala Reese Witherspoon. Ta pametna dušica.
Dala mi je ulogu svoje starije sestre Gwyneth.
Samo da znate,
Reese Witherspoon velika je kao ova čaša.
Stajala je pokraj mene u tom filmu o vjenčanju,
a glava joj je sezala dovde.
Gledala sam film i sinulo mi je:
„Glava joj je iste veličine kao ova dojka.”
Snimali smo u Atlanti. Dva mjeseca lude zabave.
Kao nekoć u ljetnom kampu. Zbilja!
No jako sam se bojala.
Prije nego što sam otputovala, mislila sam da ću dobiti osip.
Bila sam nasmrt prestrašena.
Pomislila sam: „Pa, kladim se da ću smršavjeti.
Sigurno ću smršavjeti jer se strašno bojim,
a vjerojatno me čeka i eksplozivni proljev svaki dan.”
A onda sam pomislila: „U Hollywoodu su svi tako sitni.”
Svi su krhki i sićušni.
Muškarci imaju velike glave i male noge. Ne znam jeste li primijetili.
Sjetite se Toma Cruisea. Velika glava, male noge.
Pomislila sam:
„Kladim se da ne hrane te sitne holivudske ljude kad snimaju.
Dobro će mi doći. Mogu izdržati bez hrane dva mjeseca.”
Pokazalo se da nije tako.
Postoji nešto što se zove catering.
Ti dragi ljudi cijeli dan kuhaju na filmskom setu.
A zbog članstva u sindikatu,
moraju ti osigurati topli obrok svaka dva i pol do tri sata.
Reese to nije jela.
Ali ja jesam.
Reći ću vam nešto o filmovima.
Tijekom dana dugo besposleno sjedite
dok vas ne pozovu. Uhvati vas dosada.
A onda neki dragi čovjek vikne „empanade”.
Potrčala bih koliko me noge nose.
U filmu sam stalno nosila iste cipele.
S punom petom i remenčićem oko gležnja.
Nakon dva mjeseca
ti dragi kostimografi morali su probušiti dodatnu rupu na remenčiću.
Jer sam zadržavala toliko tekućine.
Pogledajte ove drage muškarce iz Wilmingtona u Sjevernoj Karolini.
Baš ste slatki.
Mogli ste biti doma i gledati bejzbol.
Ali morat ćete slušati o nabreklim grudima i zadržavanju tekućine
Bude li vremena, pričat ću vam i o refluksu.
Ne znam. Strpite se, dečki. Ne znam.
Reći ću vam da sam se zbližila sa svima na tom filmskom setu,
ali posebice s frizerima i šminkerima.
Sve su to bili domaći ljudi iz Atlante.
Kad god bih ušla u prikolicu, rekli bi mi:
„Leanne, moraš nam dopustiti
da te mi odvedemo na povijesno mjesto u Atlanti.
Svi ga moraju posjetiti tijekom života.
Dopusti da te mi odvedemo onamo.”
A ja ću: „Dobro.
Volim povijest.”
Htjeli su me odvesti
u Clermont Lounge.
Je li tko čuo za to mjesto?
Recimo svim ostalim nevinim i dragim, divnim ljudima
što je ta Sodoma i Gomora.
Clermont Lounge je u hotelu Clermont,
a to je, pretpostavljam, povijesni hotel.
Obojili su ga u ružičasto. I mislim da je noćenje skupo.
Na krovu je bar gdje se mladi ljudi fotkaju za Instagram.
A u hotelu su restoran, bar i kafić.
Dolje u podrumu…
u mračnoj, crnoj rupi
je Clermont Lounge.
A to je striptiz klub.
Kad sam to saznala, rekla sam: „Žao mi je, ali mene vodi Duh Sveti.”
Da! Rekoh: „Ne ulazim u taj kaos.”
A oni će: „Nije ono što misliš. Samo nam vjeruj. Nije ono što misliš.”
O striptiz klubu znam samo ovo…
Bio je jedan u Knoxvilleu u Tennesseeju, smješten uz autocestu.
Zvao se Dobra prilika,
a djeca su mi mislila da je to meksički restoran.
Gledala sam i filmove.
Filmove sa striptizetama i profesionalnim sportašima,
rasvjetom, štangama i sličnim.
Ovo nije poput toga.
Ovo je sličnije nekoj izložbi naziva Vjerovali ili ne.
Ali nisam to znala. I stalno su me zvali.
Šizila sam pa sam pitala svoju srednju kćer Maggie:
„Ako odem onamo, misliš li
da ću osjetiti Sotoninu prisutnost?”
Rekla je: „Da, ženo. Mislim.”
A onda sam pitala svoje najmlađe dijete,
koje grijeh fascinira…
„Misliš li da ću osjetiti Sotonu?”
Rekla je: „Mislim da nećeš.”
Znaju da sam vrlo senzibilna.
Osjetila sam prisutnost Sotone
na ulici Bourbon u New Orleansu.
Mislim da ondje živi za stalno.
I dvaput u Las Vegasu.
Stalno su me preklinjali da odemo onamo.
I tako smo se spustili niz te mračne stube
u tu rupu.
A dolje stoje neke mrge i kažu: „Samo keš.
Ako izvadite mobitel i snimate, zatući ćemo vas njime.”
Nisu to rekli, ali takvo je bilo ozračje.
Frizeri i šminkeri su rekli: „Izvući ćeš štofa iz ovoga.”
Kad god mi to netko kaže, znam da slijedi nešto traumatično.
Spustimo se mi u taj podrum hotela.
To je podrum
i nema svjetla, nema štangi, ničeg sličnog.
Postoji malena bina
sa šankom uokolo nje, a strop je nizak.
Sve te žene koje ondje plešu i više su od metar i pol,
moraju plesati ovako.
Uđemo…
Ovako su me frizeri i šminkeri oponašali.
Kažu da sam cijelu večer ovako držala torbicu…
Nakon nekog vremena shvatila sam
da ima ljudi koji vole zalaziti onamo.
Kao prvo, dragi gej muškarci.
Dragi, divni gej muškarci.
I ne znam je li to zato što… Hej!
Ne znam je li to zato što vi svi volite ohrabrivati, bodriti i navijati.
Znaš? Mislim da je tako, slatkice.
A onda su tu i ženske grupe. Ženske grupe zalaze onamo.
To zvuči kao vjeronauk. Te ne.
Cure s kaubojskim šeširima i boama.
Slave djevojačke, rođendane i počnu…
Takve cure.
A onda serijski ubojice.
Serijski ubojice zalaze onamo.
Znam da sam jednom gledala u oči.
Prva žena koja je izašla
imala je najmanje 70 godina.
Da niste slučajno rekli: „Leanne se sprda sa ženicama koje zarađuju za život.”
Nitko tu ne zarađuje.
U redu? Nitko.
Nije tu riječ o novcu.
I lijepo od njih što svima dopuštaju da sudjeluju.
No dobro.
Izađe ta ženica i ima ovoliko dugačku štiklu.
Ali stopalo joj je ovoliko
i pleše u toj velikoj štikli.
Kad je još ljudi izašlo, pomislila sam:
„Nitko nema dobar broj cipela.”
Svi su klizili i plesali u cipelama.
Pomislila sam, straga je sigurno velika hrpa cipela
pa im kažu: „Obujte par cipela prije nego što izađete plesati.”
No ta je ženica na sebi imala traper hlačice i topić.
U tome je plesala.
Takvo što bi netko obukao
u subotu ujutro dok ide u lokalnu trgovinu.
Tako je izgledalo.
Kao netko tko bi došao i rekao: „Trebam dijetni sok
i nekoliko limenki čilija.”
Druga žena koja je izašla bila je mlada djevojka.
Mislim da je imala 30-ak godina.
Plavuša s kovrčavom kosom i naočalama crnih debelih okvira.
Bila je sva poletna. Izašla je i…
Na nekog me podsjetila.
„Nastavnica Frizzle iz Čarobnog školskog autobusa!”
TV crtić. Moja su ga djeca obožavala.
Ta je malecka plesala u domoljubnom kompletu donjeg rublja,
u bojama američke zastave.
I reći ću vam, bilo je malčice prljavo.
I kao majka,
dok je ta malecka plesala, meni je na pameti bilo:
„Da bar taj grudnjak i gaćice mogu ponijeti kući
i ostaviti ih da se namaču preko noći.”
Dobar deterdžent čuda čini!
Obožavam ga.
Pomislila sam: „Da bar mogu uzeti lavor,
dodati ovoliko deterdženta,
naliti vode, ostaviti grudnjak i gaćice da se namaču preko noći…”
Znam.
O, ljudi.
Hvala vam.
Hvala vam. Ja volim prati rublje.
Dobro.
Ali nakon te večeri sinule su mi dvije misli. Zbilja.
Prvo sam pomislila: „Ako dođu crni dani…
Ako dođu crni dani,
ja bih na toj bini bila prava atrakcija. Da.”
Zbilja.
Hvala.
Visoka sam. Morala bih se prignuti.
A onda sam pomislila… Sotona nije bio ondje.
Mislim da nije bio ondje. Sotona je rekao: „Preskačem.”
Nakon tog mog prvog Netflixova specijala
moj je tim pitao: „Gdje želiš razraditi novi materijal?
Pošaljimo te u južnu Kaliforniju.
Sunčana južna Kalifornija.
Pobjegni od zime u Tennesseeju.”
Rekoh: „Može.”
Bio je to siječanj 2023.
Znam da se ne sjećate jer ti dragi Kalifornijci
morali su se nositi s tolikim nedaćama.
Ali kiša je lijevala kao iz kabla.
Neuobičajena kiša kakvu nisu imali desetljećima.
Nazvali su je „neviđena”.
Onog dana kad smo trebali letjeti nazvala me putnička agentica i rekla:
„Neviđena oluja u južnoj Kaliforniji!
Nećeš stići onamo.”
Poslala mi je članak u kojem je pisalo „arka”.
Došlo mi je…
Ali moje najmlađe dijete i ja otišli smo onamo,
sletjeli smo i sve je bilo u redu.
Nije to bila bogzna kakva kiša.
Samo ondje nisu navikli na nju.
Ne znam zar nemaju odvodni sustav ili što već,
ali svi su trčali ulicama
s grudnjakom obučenim preko odjeće.
Sretno smo stigle. Ova je mala bila sa mnom.
Iza pozornice je. Nju sam stalno zaposlila kao visažisticu.
Hvala.
Nego, hvala Bogu što je išla sa mnom
jer ja u toj južnoj Kaliforniji uopće ne mogu voziti.
I ne mislim da je 59 staro, ali mislim da su mi živci otišli kvragu.
Unajmile smo auto i u četiri tjedna izmijenile smo osam hotela.
Do kraja tog mjeseca rekla je
da bi mi najradije izbila sve zube.
Ne sluša. Mislim da sam joj dozlogrdila.
Ali bojim je se.
Uglavnom, rekla je da sam sjela na suvozačko mjesto unajmljenog auta,
cijelo se vrijeme držala za onu ručku
i pritiskala kočnicu na suvozačkoj strani.
Možda i jesam,
ali netko je morao.
Osim toga, volim nositi Apple Watch
jer volim nadzirati zdravlje svog srca.
I volim pritiskati gumb koji kaže gdje ti je iPhone.
Nema mi boljeg izuma od toga.
Da.
Do kraja tog mjeseca vrištala je na mene i rekla:
„Ne prtljaj više po tom Apple Watchu.
iPhone ti je u krilu.”
Najprije smo otišle u Oxnard u Kaliforniji.
Ne znam je li itko od vas ikad bio, ali mjesto je prelijepo.
Nikad nisam čula za njega. Na plaži je.
Unajmila sam mali bungalov dvije ulice od plaže.
Neki sitni čovjek pružio mi je ključeve i rekao:
„Podići će se voda iz oceana i sve vas pobiti.”
Znate, vjerojatno je kao u Wilmingtonu u Sjevernoj Karolini.
Velike, lijepe kuće, jedna do druge,
s brodicama u vodi, poput automobila na prilazu.
Nikad nisam vidjela takvo što i pitala sam se tko su ti ljudi.
Pa sam im rekla:
„Ljudi, tko ste vi?
Čime se bavite?”
A oni će: „Mnogi od nas su poljoprivrednici.”
A ja ću: „Molim? Ja sam iz poljoprivredničke obitelji.
Što vi to uzgajate?”
Odgovorili su:
„Jagode i travu.”
Uzgajaju puno trave
u Kaliforniji.
Vidite, nisam navikla na to.
U Tennesseeju ništa nije zakonito, ni u rekreativne ni u medicinske svrhe.
No po cijelom Knoxvilleu pojavile su se trgovine s CBD proizvodima.
I kruže glasine
da je trava na putu.
I kažu da trava stiže onamo.
U te trgovine s CBD-om.
Bila sam kod svog fizioterapeuta Justina i tretirao je moj išijas.
Evo ovdje. I upalu kuka.
A katkad mi se pogorša i plantarni fascitis
ako jedem previše kruha.
Kaže on meni: „Leanne, čujem mnogo toga dobroga o CBD-u.
Djeluje vrlo protuupalno. Zašto ne bi…
Neka je žena otvorila trgovinu u ovom trgovačkom centru.
Idi i porazgovaraj s njom kad završimo.”
I tako sam otišla onamo.
Morala sam proći pokraj Subwaya.
Sendviči.
Jedva sam se suzdržala da ne uđem.
Jer volim taj kruh.
Ali uzrokuje plantarni fascitis.
Uglavnom, uđem ja u tu trgovinu s CBD-om
i sve miriše na pačuli i Subway.
A unutra je ta ženica
i izgleda kao hipijevka.
Ne znam zašto ovo radim.
Dobro.
Izgleda kao jedna od onih ženica u Sjevernoj Karolini
koja voli puhati staklo.
Neke od vas cura iz Ashevillea u Sjevernoj Karolini.
Podsjeća na one umjetničke duše koje vole nositi klompe.
Možda vikendom ide na festival pripovijedanja.
Da.
Bila je dlakava ispod pazuha.
Pomislila sam: „Razumijem. I ja sam umorna. Razumijem.”
Nego, rekla je: „Mislim da vam mogu pomoći.”
Donijela je vrećicu gumenih bombona.
A na njima je pisalo Delta-8.
Ne.
Znam. Što je Delta-8? I dalje ne znam što je to.
Ali ako je trava ovdje,
sigurno dolazi odmah ispod trave.
I možda je poškropljeno LSD-om.
Rekla je: „Evo što ćete učiniti.
Uzimajte jedan svake večeri i budite dosljedni.”
A ja ću: „Dobro.”
Nasmrt sam se prepala.
Odnijela sam to u auto.
Pomislila sam: „Bolje da ne vozim brzo.”
Donijela sam to kući.
I Chuck Morgan je bio ondje.
Nisam mu rekla što sam učinila.
Dobacila sam: „Hej.”
Uzela sam to i stavila u svoj ormar.
Čekala sam da padne mrak.
Strašno sam se bojala. Samo sam…
Gricnula sam jedan. Za pod zub.
Nisam ni uzela cijeli. Malo pod zub.
Ne znam jesam li sve umislila,
ali 20 minuta poslije srce mi je lupalo kao ludo.
I pomislila sam,: „O, moj Bože!
Imam atrijsku fibrilaciju.
I moram smjesta na Hitnu.
Ali nisam rekla Chucku Morganu što sam učinila.
I neće znati što reći liječniku.” Svašta mi je prošlo kroz glavu.
Onda sam pomislila: „Dolazi policija.”
Sjedila sam uspravno do dva ujutro,
pratila si otkucaje srca.
Na kraju sam zaspala, ali nije to bio dobar san.
Prevrtala sam se u krevetu.
Za sve one koji ne znaju što to znači…
Prevrtala sam se u krevetu.
Samo…
Prevrtala sam se.
Cijelu sam se noć prevrtala u krevetu i sanjala strahote.
Sanjala sam da se John Wayne i ja
borimo protiv Ricarda Montalbána…
na konju, cijelu noć.
Nikad više nisam uzela te gumene bombone.
Ali nisam ih bacila. U mom su ormaru.
Ne gledam ih. Samo prolazim pokraj njih.
Za drugi vikend u Kaliforniji otišle smo u Breu.
I ondje je prekrasno.
Također krasni, dragi, divni ljudi.
Tog vikenda moje je dijete trebalo navršiti 25 godina.
Njezin je tata javio: „Želim biti s vama. Kupit ću avionsku kartu i dolazim.”
Nazvala sam putnu agenticu i rekla: „Rezerviraj još jednu sobu.
Jer nedostajem njihovom tati.”
Ne znam što Chucka Morgana spopadne u hotelskoj sobi.
Ali kad uđe u hotelsku sobu, zacakle mu se oči
i osjećam se kao da radim ovo.
A još jednu hotelsku sobu morala sam uzeti
jer me moja kćerkica prati na turneji.
Stalno je sa mnom. S njom sam odradila 150 nastupa.
A njihov tatica ne želi da trošim novac pa smo morale dijeliti sobu.
I tako, guza uz guzu u bračnom krevetu kamo god pošle.
Cijeli moj bračni život Chuck Morgan mi je govorio da ne trošim
i da ćemo ostati bez svega. Zastrašivao me.
Stalno ga čujem.
Govori mi: „Bolje ti je da pojedeš taj besplatni kontinentalni doručak.
Da se nisi usudila jesti negdje vani.”
I tako Chuck Morgan kupi jako jeftinu avionsku kartu.
Morao je ustati u gluho doba noći
i presjedati diljem Sjedinjenih Američkih Država.
Napokon je stigao i bio je sav strgan.
Chuck Morgan ne dremucka, ali tog je dana dremuckao
i u hotelskoj sobi gledao košarkašku tekmu Tennesseeja.
Ja sam pak otišla u klub i odradila dva nastupa.
Trebala sam razmišljati o novom materijalu,
ali dok sam bila na bini, na pameti mi je bilo samo:
„On će se baš odmoriti.”
I morat ću raditi
neizrecive stvari…
cijelu noć
da bi moje dijete imalo lijep rođendan.
Nerado ovo govorim.
Ako ovdje ima djevojaka od 20 i 30 godina, nerado vam ovo govorim,
ali želim biti iskrena.
Ne želim vam se samo dodvoravati.
Ne kažem da vi to morate, ali…
Prostituiram se Chucku Morganu…
već više od 34 godine
da bi moja djeca imala dobre cipele.
A Chuck je večeras iza scene.
Rado bi izašao i odmah vam rekao…
Joj, ljudi! Chuck Morgan će se umisliti.
Rado bi on izašao pred vas i rekao:
„Bez brige, i nije neka prostitutka.”
To bi on rekao.
Kad je došlo vrijeme za turneju, odlučila sam uzeti bilježnicu.
U pedesetima sam. Ne pamtim ni svoje ime.
Potražila sam je u igraonici. Još živimo u istoj kući.
Ne znam imate li kćeri i jesu li to radile,
ali u koju god bih trgovinu povela svoje,
bilo u Walgreens, Target, Walmart, rekle bi:
„Trebat će mi bilježnica.
Mora biti ljubičasta ili ružičasta i na njoj mora biti srce.”
A onda bi je odnijele kući, napisale jednu dramatičnu rečenicu
pa je bacile.
Sačuvala sam sve te bilježnice i našla jednu ljubičastu sa srcem.
Moja Maggie, srednja kći i najsenzibilnija,
napisala je poruku učiteljici
o tome koliko je voli i što će joj kupiti za Božić.
I tako sam se prisjetila…
Kad sam bila mlada mama, uvijek sam imala monovolumen.
Chuck Morgan nam je omogućavao da dobro živimo,
ali stalno je putovao diljem Sjedinjenih Država.
Rodila sam tu djecu jedno za drugim
i činilo se kao da stalno plaču i mlate se.
Pokušavala sam sve pregrmjeti
dok nekog vozim na nogometni trening na koji zapravo ne želi ići.
Svi bi plakali i derali se, a to srednje, senzibilno djetešce
cijelo bi mi vrijeme postavljalo dubokoumna pitanja.
Na primjer, pitanja o Sunčevom sustavu.
Naposljetku sam jednog dana rekla: „Dušo, nisam pazila u školi.”
Zanima li te išta o seriji Mladi i nemirni?
Znate, prošla je tu fazu
kad ju je mučilo tko će otići u raj.
Želi da svi odu u raj.
Sjećam se kako me ispitivala.
Svi bi se gladni derali na stražnjem sjedalu,
a onda bih začula njezin glasić: „Mamice, hoće li Johnny Cash u raj?”
Sjećam se tog dana i svog odgovora. Rekla sam: „Da!
Da, Johnny Cash ide u raj.
On i June šire evanđelje s Billyjem Grahamom diljem Amerike.
Naravno da on ide u raj.”
Dobro. Toga sam se prisjetila. Sve mi je to prolazilo mislima.
Imam snahu koja je…
Obožavamo je. Tako je pametna i tako dobra mama.
Gledam kako razgovara s mojim unucima
i to što govori ima smisla.
To me nagnalo da se osvrnem.
I mislim da sam ja znala reći neke ludosti.
Ali bila sam umorna.
I tako, bila je zabrinuta tko će u raj i pitala me
za J-Lo.
To je bilo davno. Veliki sam fan J-Lo.
Pitala je: „Mama, ide li J-Lo u raj?”
Samo ću vam reći da sam bila u lošoj fazi.
Bila sam u lošoj fazi i mislim da sam prešla u veći broj hlača.
A ona me pitala za J-Lo.
„Hoće li ona u raj?” Odgovorila sam da ne znam.
Ne znam. Mislim da mora duhovno sazreti. I…
Sad često mijenja muškarce.
Rekla sam to. Sjećam se. I nije bilo u redu,
I žao mi je. Nisam to trebala reći. Između ostalog i zato
što J-Lo može samo sanjati o broju muškaraca koje sam ja imala.
Samo…
To je bilo grozno. Grozno.
Razlika je samo u tome što moji nisu bili uspješni.
Prisjetimo se nekih J-Loinih muškaraca.
Nemamo vremena za sve, ali…
Sjećate se prvog, onog plesača?
Sjećate ga se? Cris? Mislim da se zvao Cris.
Što mu se dogodilo? Je li tko provjerio kako je on?
A onda je bila s Benom Affleckom. Prvi put.
Nisu se skidali jedno s drugoga.
Ne znam što se dogodilo. Možda je bilo hirovito.
A onda se on oženio malom Jennifer Garner.
Znam! Nikad je nisam upoznala, ali čini se kao divna osoba.
I izgleda kao da kupuje u Loftu.
Kao i svi ostali.
A onda se J-Lo udala za onog malog buljavog Marca Anthonyja.
Velika glava, male noge.
Da.
Velik je kao moj bombon za kašalj.
Pogledajte vi to. Nadaren. Jako nadaren.
A onda je bila s facom A-Rodom. Zaboravim na tog A-Roda.
A onda se pomirila s Affleckom i vjenčali su se. Mislila sam:
„Ovo ne izgleda dobro.”
Jer na svakom videu ili fotografiji
odnekud bi izlazili, a on bi ovako…
A znate da ju je obožavao jer ona blista.
Jeste li primijetili? Blista. Meni je prelijepa.
Čitala sam u časopisu People da jede puno lososa.
Dobro.
Zbilja ga jede.
Svi moramo jesti puno lososa.
Evo još jedne priče o tome kako je moje srednje dijete senzibilno.
Djeca su pohađala malu kršćansku školu. Oduševila nas je.
Bili su nam poput obitelji.
Osnovna škola bila je jako mala.
Na recepciji je radila Jeannie, moja dobra prijateljica.
Odbacila sam dječicu jednog jutra i došla po njih poslijepodne.
Jeannie me vidjela, uhvatila se za prsa i rekla:
„O, Bože, Leanne! Pa kako hodaš?
Da nazovem nekoga? Trebaš li u bolnicu?”
Ja ću: „O čemu govoriš?” A ona: „Maggie kaže da si operirana.
Tražila je molitvu.
Molimo se za tebe cijeli dan preko razglasa.”
Rekla sam: „Jeannie, zamijenili su mi spiralu.”
Želim da vi dečki u Sjevernoj Karolini znate
da sam bila jako plodna.
Bila sam jako plodna, hvala Bogu.
Bila sam plodna kao Napa Valley.
Mislim da je to zato što sam kći farmera.
Ubijali smo svoje odreske.
I imam debele gležnjeve i mogu raditi na polju.
Ali morala sam mijenjati spiralu svakih pet godina
jer Chuck Morgan nije obavio vazektomiju…
Nebitno. U redu je.
Znate, ta divna kršćanska škola organizirala je da kuhaju za mene.
Drugi su kuhali za mene.
Netko mi je donio mesnu štrucu
tog popodneva.
I bila je dobra.
Za sve se vas nadam i molim
da imate prijatelja koji će vam ispeći mesnu štrucu kad vam zamijene spiralu.
Znam.
Ljudi me pitaju: „Ljuti li se Chuck Morgan jer pričaš o njemu?”
Odgovor je: „Ne.
Želi da pričam o njemu.”
Zna reći: „Ispričaj im ovo.
Zašto im ne ispričaš kako su me uhitili?”
Dobro.
Bilo je to prije više od 25 g. Imali smo troje djece mlađe od pet godina.
Njegova nas je tvrtka poslala na putovanje u Puerto Vallartu u Meksiku.
Bila sam tako uzbuđena što idemo. Još nisam imala priliku nekamo putovati.
Moji roditelji čuvali su mi djecu tjedan dana
da se ne moram brinuti o njima.
Bila sam baš uzbuđena.
Poletjeli smo s aerodroma u Knoxvilleu. Put je trajao cijeli dan.
Kojih 12 sati. Mazge, vlakovi, avioni, brodovi, sve redom,
da prijeđemo na drugu, pacifičku stranu.
Stignemo u hotelsku sobu.
Morala sam raditi neizrecive stvari.
Sedam dana.
Uopće nisam vidjela Puerto Vallartu u Meksiku.
Na kraju tog tjedna bila sam iscrpljena.
Onda smo morali letjeti natrag. Trebalo je još 12 sati za to.
U našu malu zračnu luku sletjeli smo u ponoć.
Morali smo se odvesti u istočni Tennessee gdje smo živjeli.
„Ako samo zagrlim tu dječicu i legnem u krevet, sve će biti dobro.”
Ali Chucka Morgana zaustavila je policija. Mislim da je prebrzo vozio.
Uhitili su ga zbog nečega što nije bilo strašno. Nismo znali.
Neka druga kazna koju je trebao platiti.
Stojimo uz cestu, a policijski je auto ispred nas.
Svjetla farova osvjetljavaju policajce,
a ja mislim: „Ovo je začas gotovo. Brzo ćemo dalje. Bit ću doma.”
Priđu nam, uzmu njegovu dozvolu.
Traže da izađe iz auta, odvedu ga ispred…
Ja sve to gledam na svjetlu farova. I stave mu lisičine.
Okrenuo se prema meni, a ja ću…
I nešto mi je izgovorio. Možda: „Za Boga miloga, Leanne.”
Cijeli mi je život proletio pred očima.
Pomislila sam da je član narko kartela.
Da ima drugu obitelj u Idahu.
Uvijek sam mislila da ima drugu obitelj
jer cijeli naš bračni život govorio je: „Rekao sam ti to.”
A nije.
Misli da mi je nešto rekao, a nije.
Rekla sam: „To nikad prije nisam čula.”
Naposljetku, jednog dana pitam: „Govoriš li sve to ženi u Idahu?
Dat ćeš joj da jede izvan hotela, Chuck?”
Kad smo se Chuck Morgan i ja upoznali, studirali smo na Sveučilištu Tennessee.
Ajmo, Dragovoljci!
Bio je na magisteriju iz biznisa, dobivao same petice,
radio tri posla i udvarao se meni.
A ja sam bila…
kaos, dragi moji.
Jedva sam završila fakultet.
Diplomirala sam na jedvite jade. Trebale su mi godine.
Odustala bih pa malo… vratila se, sve to…
Dobro.
No kad sam znala da ću se udati za Chucka Morgana, mislila sam…
„O moj Bože.
Tako je pametan.
Može sve. On će se za sve pobrinuti.
Radit će kao konj.
A ja ću se zabavljati. Samo ću…”
Vjenčali smo se i rodila sam mu prvo dijete.
A onda mi je jednog dana sinulo.
Pomislila sam: „Pametan je na poslu.
Kod kuće nije.”
Pomislila sam: „O, ne.
Nisam valjda ja glavna?!
Neću se ja valjda brinuti o svemu ovome?”
Jer tri godine prije, plesala sam na Princeovu „When Doves Cry”.
Ono, bila sam…
Znate kad sam se zbilja izbezumila? Rodila sam drugo dijete.
Rođena je 3. travnja. Bio je zadnji tjedan u ožujku.
Trebala sam roditi svaki čas, a u Tennesseeju je pao veliki snijeg.
Zadržao se na tlu.
Moj najstariji, Charlie, imao je dvije godine.
Više nije drijemao, još je bio u pelenama.
Bio je divno dijete, ali vrlo aktivno.
Lupao bi po vratima, pokušavajući izaći
kako bi trčao duž žute crte na autocesti.
Bila sam na izmaku snaga.
Trebala sam roditi svaki čas kadli sam dobila gadan streptokok.
Moj ginekolog bio je Pete. Išao je s nama na vjeronauk.
I bio je tako sladak.
Grozno mi je bilo što me vidi takvu.
Ali Pete je rekao: „Imate gadan streptokok.
Morat ćete prenoćiti u bolnici, Leanne.
Morat ćete primati infuziju i odmarati se.”
A ja sam pitala:
„Zbilja?
Zbilja?
Mogu u bolnicu?
Prenoćiti?”
Kao da me netko poslao na Turks i Caicos.
Odveli su me u bolnicu. Chuck i naš dvogodišnjak Charlie.
Odbacili su me rano tog jutra i nestali.
Vratili su se tek kasno navečer.
Pitala sam: „Gdje si bio?”
A on će: „Nigdje.”
Pitala sam: „Zašto si u trenirci? Znojiš se.”
On će: „Dobro, igrao sam košarku u rekreacijskom centru.”
Pitala sam: „Pravu tekmu?”
On će: „Da, zašto?”
„Tko je čuvao naše dijete dok si ti igrao košarkašku utakmicu?”
Spustila sam pogled i vidjela da mi dijete ima pune puncate pelene.
Pitala sam što je jeo.
A on će: „Jeo?”
Rekla sam: „Chuck… Slušaj.
Otpustit će me sutra u podne i trebaš mi donijeti odjeću.”
Reći ću vam
što mi je donio u bolnicu.
Donio mi je gaćice…
u obliku trokuta
s vezicama sa strane.
Pupak mi je bio ovoliki.
Trbuh mi je stršio dovde.
Morala sam nekako navući te gaćice.
Mislim da je već glavica virila.
Već je glavica virila.
Te su gaćice bile velike kao Marc Anthony.
Donio mi je štikle od 15 centimetara.
Crne. Crne štikle.
Cure mojih godina, sjećate se Kathie Lee Gifford
i njezine linije trudničke odjeće u Walmartu?
Sjećate li se?
Bila je božanstvena.
Bila je vrlo povoljna. Osnovni komadi. Za kombiniranje.
Obožavala sam je.
A onda se nešto dogodilo s izrabljivačkim pogonom.
Linija je nestala i to me shrvalo.
Uglavnom, donio mi je par ljetnih capri hlača Kathie Lee Gifford.
Ljetnih! U istočnom Tennesseeju bilo je snijega na tlu.
Ljetne capri hlače.
Donio mi je ljetni topić
koji nije bio za trudnice.
Pa mi je sezao dovde.
I stari crni kaput od umjetnog krzna
u kojem sam sigurno u klubu plesala na Princea, dušo.
Sjećam se dragih sestara kako me u kolicima guraju do izlaza.
Znam da su se vratile u bolnicu, pogledale se i rekle:
„Ona je prostitutka.”
Da vam pričam malo o svojim divnim unučićima.
Hvala.
Hvala!
Ma med medeni! Obožavam ih i nadam se da ću ih imati još deset.
Ali zasad imam dva unuka od dvije i četiri godine.
Stariji me zove bakice.
Kad prenoći, drži se za ogradu i primi mene za ruku
pa kaže: „Drži se, bakice, drži se.”
Misli da sam slabašna.
Uloga mame je posve drukčija od uloge bake.
Obje su divne, ali vrlo različite.
Evo u čemu je razlika.
Kad moja dječica nešto žele,
dat ću im to.
Moj sin i njegova žena divni su roditelji,
ali govore mi gluposti.
Na primjer: „Nema više igračaka koje voze.”
A ja ću: „Dobro, ali ne mogu vratiti ovaj Chevy s prikolicom.”
Nekidan su mi rekli:
„Ovog moramo odviknuti od dude.”
Ja ću: „Da, to je dobra ideja.”
Onda sam otišla kući i naručila ih brdo s interneta.
Sad znam zašto su se moji roditelji tako ponašali.
Silno su mi pomogli. Djeca bi i prespavala kod njih.
Sjećam se da sam otišla po njih i rekla svom tatici:
„Tatice, imaju žuti sloj na zubima.
Jesu li oprali zube otkako smo otišli?”
A moj se tata tako naljutio da se obrecnuo na mene:
„Nisu htjeli!”
A moja mama Lucille…
Kad god bi ih djeca posjetila, mama bi širom otvorila vrata i rekla:
„Dobro došli. Evo vam markeri. Pišite po zidu.
Uđite u noninu kuću i popnite se na nonin krevet.
I ponesite tu košaru piletine.
Ponesite tu košaru piletine i tu vrećicu malih sljezovih kolačića.
I prevrćite se u noninom krevetu.
I gledajte Disney do tri ujutro.
I ja to radim, dušo. I ja to radim.
Pa da.
Pa da!
Tko ne voli piletinu u krevetu?
Stalno ih molimo da s nama idu na odmor.
Želimo tu dječicu. Želim da djeca i unuci budu sa mnom.
Znate, ja vam volim plažu.
Volim plažu.
Vama je ovdje kao u raju. Zbilja. Nadam se da to znate.
Ako jednog dana budem jako uspješna, voljela bih živjeti na plaži.
Ali Chuck Morgan ne vjeruje u radost.
Pa…
Njemu je skijanje omiljeni odmor.
Kad smo se upoznali na faksu, rekao je: „Moja će djeca skijati.”
Pomislila sam: „Što je to?”
Jer nisam znala mnogo o tome.
Odrasla sam u mjestu s 500 stanovnika
na granici Kentuckyja i Tennesseeja, a ondje se ne skija.
Katkad bih to vidjela na TV-u i pomislila:
„To su sigurno kraljica i njezina svita.”
Ali kad smo se vjenčali,
Chuck Morgan je htio da naučim pa mi je kupio jako lijep komplet.
Onaj skijaški komplet. A ako skijate, znate da je to jako skupo
pa sam to morala nositi 15 godina.
A kilaža mi nije ostala ista.
Na prvo me skijanje poslao u predivni Beaver Creek u Coloradu.
Predivno, znam.
I upisao me u školu skijanja s grupom ljudi,
a instruktor je izgledao kao Mitt Romney.
Bila sam na toj planini i htjela sam biti…
Obukla sam komplet i htjela sam biti
ta vitka, mlada, slatka, zabavna skijašica.
Dobro.
Stigla je velika hladna fronta.
Nekakva fronta i vjetar je nosio snijeg u stranu.
Jedva si vidio prst pred nosom.
Mitt nas je pogledao i rekao:
„Ako se spustimo…
Ako se spustimo niz ovu planinu,
morat ću provjeriti da nemate ozebline na nosu.
Temperatura je -28 stupnjeva.”
Sjećam se da sam pomislila: „Zabavno?
Što radimo ovdje?” Dobro.
Na skijanje sam opet išla
kad su nam dječica napunila tri, pet i sedam godina.
Chuck Morgan mi je došao i rekao:
„Vodim vas sve u Colorado na tjedan dana skijanja.”
To mogu usporediti samo
s radom u rudniku ugljena.
Nikad nisam radila u rudniku, ali čini se gadno.
Evo kako ja vidim skijanje.
Na planini su svi ti napuhani ljudi.
Imaju kuću gore ili je unajmljuju i naveliko skijaju.
I svi izgledaju kao Bo Derek.
Chuck Morgan je štedljiv tip.
Voli unajmiti stan koja tri grada dalje od planine.
Otputovali smo onamo i svakog bi se jutra budio
i počeo: „Moramo na tu žičaru.
Skupo sam to platio. Moramo ići. Moramo gore.”
A ta su dječica…
zabezeknuta
i bude se.
A onda sam na svu tu djecu morala navući
sve te silne slojeve odjeće. Duge gaće.
Išla sam od djeteta do djeteta i pokušavala ih obući.
A bili su napola usnuli i mlitavi.
Kad sam ih napokon obukla, osjećala sam se kao da sam polje preorala.
A onda sam morala pripremiti ručak
jer tri pileća filea stoje 45 dolara na toj planini.
Začas bi došlo vrijeme da krenemo busom na planinu.
Svima bismo morali nositi stvari jer su djeca bila malena.
Govorila bi: „Ne mogu držati kacigu. Ništa ne mogu nositi.
Izgubila sam rukavice. Ne znam gdje su mi stvari.”
Nakrcali smo se kao mazge i pokušavali sve natrpati u taj bus.
Onda bih morala djeci obuti pancerice.
Jadikovala bi: „Ne, mama. Ne obuvaj mi te pancerice.”
I ne krivim ih. Jeste li ikad nosili pancerice?
Svaki put kad ih obujem, pomislim: „Potkoljenice mi krvare.
Pancerice mi se pune krvlju. Osjetim.”
Evo jedne od uspomena.
Ovo djetešce, koje mi je visažistica i putuje sa mnom,
kaže da je sad moja njegovateljica.
U neku ruku i jest.
Ali baš je srce. Ona mi je treće dijete.
Baš je srce i duhovita je, ali je i pravi davež.
Davež je, ljudi. Radi što ona želi.
Takva je bila već s 18 mjeseci. Ništa ne možeš utuviti u tu glavu.
Skijali smo. Te je sezone imala četiri ili pet godina.
Kupila sam joj ružičasti komplet u Lands' Endu i bila sam oduševljena.
Svi su već skijali. Ostale smo same.
Vozile smo se žičarom do padine za početnike,
a vožnja gore ne traje dugo.
Bile smo same u kabini,
a ona počne skidati svu odjeću.
Sve. Baš sve.
Za dvije sekunde bila je gola.
Pitam ja: „Što to radiš?!”
A ona će: „Svrbi me guza.”
I sjećam se…
Sjećam se da sam se molila.
Sjećam se da sam se molila Bogu
i govorila: „Dragi Bože,
što sam to toliko zgriješila
da je ovo sad moj odmor?”
Samo sam je pogledala i rekla:
„Počeši je.”
Nastojimo ići svake godine jer Chuck Morgan i djeca vole skijati.
Ali ja sam posljednji put stala na skije s 47 godina.
Sad imam 59 godina.
Išli smo u Altu u državi Utah. Predivan kraj.
I nosila sam taj uski komplet.
Penjala sam se skijaškom žičarom i samo što nisam sišla.
Kanila sam skijati te godine. Imala sam sve na sebi. Bila sam spremna.
I znam sići sa skijaške žičare. I znam skijati.
Ali nešto nije kliknulo toga dana
i pala sam sa žičare u snijeg.
A žičara se stalno vrtjela u krug pa sam samo…
A onda, dugokosi dečko koji je ondje radio,
i kojemu je nešto visjelo iz obrva,
prišao mi je i rekao:
„Ustanite.
Ustanite.”
Samo ću reći vama dečkima iz Wilmingtona
da sam zapustila mišiće trupa.
I…
Baš jesam.
Zapustila sam mišiće trupa.
A još sam imala skije. Morala sam se nekako odgurnuti štapovima.
Ne znam kako sam ustala.
Možda sam se onesvijestila jer ničega se ne sjećam.
Ali moj je sin stajao pokraj i sve vidio.
Moj dragi sin.
Nekako sam se popela na vrh te planine,
a on me pogledao i rekao:
„Dobro si.
Dobro? Dobro si, mama.
Dobro si.
Spustimo se s ove planine.” A ja ću: „Ne.”
Rekao je: „Sve je u redu.”
A ja ću: „Ne. Bog mi se obratio.”
On će: „Ne, nije.” Rekla sam da jest.
„Taj se glas nije čuo.
Bio mi je u srcu.”
Bog mi se zbilja obratio. I sjećam se što je rekao.
Rekao je: „Skidaj se s toga, Leanne.” To je rekao.
I mislim da je onda rekao:
„Idi i sjedi u onoj pizzeriji do kraja tjedna.”
A ja ću…
„Može.”
Dobro, baš ste dušice.
Samo da vam kažem, sad je 20.30.
Svi ćete biti u krevetu do 21.15.
Dobro?
Svi ćete u krevet.
Ako imate melatonin ili magnezij u torbici,
dajte mi još koju minutu pa to onda popijte.
Dobro. Još ću vam samo nešto reći pa onda možete kući.
I svi ste bili divni. Hvala vam na ovome.
Hvala vam.
Dobro.
Chuck Morgan i ja odgajani smo u vjeri.
I svoju smo djecu htjeli tako odgojiti.
Ne kažem to samo da kažem: „Djecu sam odgojila u vjeri.”
Kažem vam svima
da smo tako disfunkcionalni.
Tako smo zbrkani i disfunkcionalni
da ne znam što bi se dogodilo da nismo imali Gospodina.
Ozbiljno to govorim.
Znam.
Znam. Aleluja. Imamo Gospodina.
Ali reći ću vam da mislim da Sotona
nije htio da moja obitelj ide u crkvu.
Dolazio je u našu kuću
svake nedjelje ujutro
da zakuha neku frku.
Chuck Morgan i ja bismo se svađali svake nedjelje ujutro
kao dva bijesna psa u dvorištu.
I sramim se to reći, ali evo oko čega bismo se svađali.
Ja u crkvu volim doći na vrijeme.
Volim doći u crkvu prije početka mise.
Chuck Morgan je vrlo uspješan i pedantan. Pravi perfekcionist.
U životu mu je sve posloženo.
Osim vremena.
Nema osjećaj za vrijeme.
Kamo god smo otišli protekle 34 godine, kasnili smo.
A ja volim doći na vrijeme pa mi to jako teško pada.
Ovako. Sjedila bih u monovolumenu na prilazu
s upaljenim motorom i s troje dječice unutra.
Chuck Morgan bi stajao za sudoperom
i u gaćama gulio jabuku.
A ja bih bila bijesna.
Na kraju bi izašao, a ja bih se već sva preznojila od muke.
„Već je počelo.” Što jest! „Sad više ne moramo ni ići.
Možemo se vratiti u kuću.” Onda bi mi odbrusio.
Dobro. Evo još nešto o Chucku Morganu.
Kad god se posvađamo, ponaša se kao da se nije zbilo.
Nikad ne želi razgovarati o tome. Ne spominji to.
Puf, nestalo je.
Ja…
Ja pak volim rješavati sukobe.
Volim to stalno iznova pretresati.
I volim to imati u pričuvi.
Potisnuti!
Opet to potegnuti ako mi zatreba.
Došli bismo u crkvu, a misa bi već bila napola gotova.
Dječicu odvedemo na vjeronauk,
a pogledi učitelja poručuju: „Dajte se potrudite.”
Napokon sjednem u klupu s Chuckom Morganom,
a on me počne milovati.
I gleda me kao da se želi ljubakati.
Pitao bi: „Što ti je?”
A ja bih rekla: „Sutra zovem terapeuta.”
Ovako bi to počelo.
Svake bih nedjelje ujutro ustala.
Bila sam mlada mama pa bih ustala prije svih, još za mraka,
da se počnem spremati.
Htjela sam se okupati i isfenirati kosu, našminkati se, navući najlonke.
Tada sam još nosila najlonke i haljinu u crkvu.
Onda bih probudila svoje troje dječice i sama ih odjenula i nahranila
jer mi je muž bio mlad i čeoni režanj mu se nije razvio.
Naposljetku bi i Chuck Morgan ustao,
nategnuo bokserice i…
nešto bi iskašljao.
Chuck Morgan nije čovjek od mnogo riječi. Ne voli govoriti.
Počeo bi zuriti u mene
i raditi ovako nešto.
Znala sam što to znači.
Sigurno zato što sam se okupala.
I morala sam odlučiti.
Sve je ovisilo o meni.
Hoće li to biti dobra nedjelja?
Hoćemo li ići na piletinu nakon crkve?
Ili će to biti loša nedjelja?
I Sotona će psovati u monovolumenu cijelim putem do crkve.
Ja odlučujem.
A moja dječica vole piletinu.
I zato bih rekla njihovom tati…
Sjetite se, misa već počinje.
Rekla bih njihovom tati…
„Dobro.
Nađimo se u ormaru.
Imaš tri minute.
Najlonke skidam samo s jedne noge.”
Najljepša vam hvala!
Hvala svima!
Hvala! Izvest ću svoju obitelj na pozornicu!
Prijevod titlova: Bernarda Komar