Downloaded from YTS.MX
Dámy a pánové, moje máma, Leanne Morgan!
Official YIFY movies site: YTS.MX
LEANNE MORGAN: HROZNÝ VĚCI
Děkuju. Wilmington v Severní Karolíně je naprosto skvělý.
Moc vám děkuju.
A díky, že jste se dívali na ten první speciál na Netflixu.
Mockrát děkuju.
Změnilo mi to život.
Ale pustila jsem si ho jen jednou,
protože když se vidím, tak se mi chce zvracet.
A…
Trochu se za to stydím, ale když jsem to viděla,
měla jsem myslet na to, co se dalo zlepšit,
co jsem měla říct, co jsem měla udělat jinak.
Ale ne.
Místo toho jsem celou dobu myslela na to,
kdy ta moje prsa…
Kdy ta moje prsa tak nabobtnala?
A tím nemyslím…
Vím, na co myslíte, kluci. Nemyslím tím hezký velký prsa,
ale velký babkovský prsa.
Navíc se mi zdálo, že jedno kouká tam a druhé tam.
A pak jsem hrála ve filmu s Reese Witherspoon a Willem Ferrellem.
Já vím. To bylo šílený. Vůbec jsem to nečekala.
Řeknu vám, kdo za to může. Ta chytrá krasavice, Reese Witherspoon.
Udělala ze mě svou starší sestru Gwyneth.
A řeknu vám,
Reese Witherspoon je velká asi jako tahle sklenička.
V tom svatebním filmu stála vedle mě
a tu svoji malou hlavičku měla někde tady.
Když jsem ten film viděla,
tak mi došlo, že její hlava je velká jako moje prso.
Točili jsme to v Atlantě.
Trvalo to dva měsíce a byla to pecka.
Jako letní tábor. Vážně. Ale šíleně jsem se bála.
Než jsem tam jela, bála jsem se, že budu mít pásový opar.
Byla jsem k smrti vyděšená.
A tak jsem si řekla: „Vsadím se, že zhubnu.
Určitě zhubnu, protože budu vyděšená
a každý den budu mít brutální průjem.“
Pak jsem si uvědomila, jak jsou ti lidi v Hollywoodu malí.
Jsou takoví křehcí a drobní.
Chlapi mají velké hlavy a tenké nožky. Nevím, jestli jste si toho všimli.
Třeba Tom Cruise. Velká hlava, tenké nožky.
A tak jsem si řekla,
že když se točí film, tak ti lidi z Hollywoodu asi nejí.
To by mi prospělo. Dva měsíce bez jídla bych vydržela.
Ale ono to tak není.
Existuje totiž catering.
To jsou úžasní lidé, co na place celý den vaří dobroty.
A jelikož máme odbory,
musí pro nás mít teplé jídlo
každé dvě a půl až tři hodiny.
Reese tam nejedla.
Ale já ano.
Řeknu vám, jak to u filmu chodí. Člověk na place dost dlouho posedává
a čeká, až ho zavolají, což bývá docela nuda.
Pak nějaké zlatíčko zakřičelo „svačina“
a já za ním běžela jak o závod.
V celém filmu jsem nosila jedny boty na klínku,
co měly páskem kolem kotníku.
Po těch dvou měsících
mi kostyméři do toho pásku museli udělat jednu dírku navíc.
Hrozně jsem totiž zadržovala vodu.
Dnes večer tady vidím spoustu úžasných mužů z Wilmingtonu.
To je nádhera.
Mohli jste se doma dívat na baseball.
Místo toho tu posloucháte řeči o tlustých prsou a zadržování vody.
Jestli zbude čas, povyprávím vám i o pálení žáhy.
Ale to není jisté. Vydržte, chlapi.
No musím říct, že všichni ti lidé od filmu byli úžasní,
ale nejvíc jsem si rozuměla s maskéry a kadeřníky. Ti byli z Atlanty.
Pokaždé, když jsem šla k nim do karavanu, tak mi říkali, že když jsem v Atlantě,
tak s nimi musím navštívit jedno historicky významné místo.
Že ho všichni musí vidět aspoň jednou.
Děsně mě tam chtěli vzít.
Tak jsem jim řekla, že jo.
Protože miluju historii.
Chtěli mě vzít
do Clermont Lounge.
Znáte to tam někdo?
Tak já vám povím, co to je zač, vy nebohé neviňátka.
Je to Sodoma a Gomora.
Clermont Lounge se nachází v hotelu Clermont,
což je nejspíš historický hotel.
Natřeli ho na růžovo.
A myslím, že je dost drahý.
Na střeše je bar,
kde se mladí fotí a dávají to na Instagram.
Uvnitř hotelu je restaurace, bar a kavárna.
No a dole ve sklepě…
v temné a černé díře
je Clermont Lounge.
Je to striptýzový bar.
Když jsem to zjistila, řekl jsem jim: „Pardon, ale já jsem přijala Boha.“
Jo, řekla jsem, že do té hrůzu nepůjdu,
ale oni: „Není to tak hrozné, musíš nám věřit, neměj předsudky.“
O strip barech jsem věděla jen to,
že jeden byl u nás, v městečku Knoxville v Tennessee, u hlavní silnice.
Jmenoval se The Catch a moje děti si myslely, že to je mexická restaurace.
A viděla jsem je ve filmech.
Viděla jsem filmy se striptérkami a profi sportovci
a světly a tyčemi a tak podobně.
Tohle bylo jiné.
Tohle mi připomínalo spíš Věřte nevěřte.
Ale to jsem nevěděla. Moc mě prosili, ať jdu.
Tak moc jsem se bála, že jsem se zeptala dcery Maggie,
jestli si myslí, že když tam půjdu,
tak tam potkám Satana.
A ona na to: „Jo, to si piš.“
Pak jsem řekla své nejmladší,
kterou fascinuje hřích…
„Myslíš, že tam potkám Satana?“
A ona: „Ne, myslím, že ne.“
Ví, že jsem na to citlivá.
Satana jsem potkala
třeba na Bourbon Street v New Orleans.
Tam má určitě trvalé bydliště.
A pak dvakrát v Las Vegas.
Pořád mě prosili, abych tam s nimi šla.
Takže jsme šli po takových temných schodech
a sestoupili jsme do temné díry.
Tam stáli velcí chlapi, co na nás vyhrkli: „Karty nebereme.“
„A když vytáhnete mobil, tak vás s ním umlátíme.“
To neřekli, ale měla jsem z nich takový pocit.
Lidi z maskérny mi pak řekli, že tam načerpám inspiraci.
Vždycky, když mi tohle někdo řekne, tak se stane něco strašného.
Takže jsme vešli do suterénu toho hotelu
a byl to sklep,
žádná světla, tyče, nic takového.
Bylo tam jen malinké pódium,
kolem kterého stál bar, a byl tam děsně nízký strop.
Takže všechny ty ženy, co tam tančily a měly přes 150 centimetrů,
musely tancovat takhle.
Když jsme tam vlezli…
Ti lidi z maskérny si ze mě pak dělali legraci.
Prý jsem si takhle držela kabelku a dělala…
Po nějaké chvíli mi došlo,
že se tam některým lidem líbí.
Zaprvé to byli neskutečně milí gayové.
Moji úžasní drazí gayové.
A nevím, jestli je to tím, že… Zdravíčko.
Nevím, jestli je to tím,
že nás rádi povzbuzujete a jste takoví srdeční.
Víte? Myslím, že jo, zlato.
Jo. A pak skupinky ženských.
Byly tam ženské skupinky. Ale ne ty, co chodí na studium Bible.
Byly to holky s kovbojskými klobouky a péřovými boa.
Slaví tam rozlučky a narozky a dělají…
Takové holky.
A pak sérioví vrazi.
Chodí tam i sérioví vrazi.
Určitě jsem tam jednoho sériového vraha zahlídla.
První ženská, která tam vystoupila, měla nejméně 70 let.
A rozhodně nechci, abyste si mysleli,
že si dělám legraci z žen, co si chtějí vydělat na živobytí.
Tam si nikdo nevydělá.
Víte? Nikdo.
Tady nejde o peníze.
Ale je moc hezké, že nikoho nediskriminují.
No každopádně, když ta dáma přišla,
tak měla takhle velké podpatky, ale nohy měla velké asi takhle
a doslova v těch botách plavala.
Když přišly další, tak jsem si všimla,
že všechny měly velký boty.
Všechny v nich takhle klouzaly a pokoušely se tančit.
Napadlo mě, že někde vzadu musí mít hromadu bot
a vždycky než jdou tančit, musí si tam nějaké vybrat.
Ale tahle panička na sobě měla džínové šortky a tílko
a takhle tam tančila.
Vypadalo to jako něco,
co byste mohli potkat v sobotu ráno v sámošce.
Ona tak vypadala.
Vypadala jako někdo, kdo si do sámošky šel pro sodovku
a pár plechovek chilli.
Jako druhá tam vystupovala taková mladá holčina.
Mohlo jí být tak 30,
měla blond kudrnaté vlasy a černé kostěné brýle.
Byla dost zapálená. Vyskočila tam a dělala…
Říkala jsem si: „Koho mi připomíná?
Tu učitelku z Kouzelného školního autobusu.“
Běželo to na PBS a moje děti to milovaly.
Ta slečna tam tančila jako při oslavách 4. července,
v červeno-modro-bílé soupravě podprsenky a kalhotek.
A musím říct, že to prádlo bylo ušmudlané.
Jako matka
jsem během toho vystoupení myslela jenom na to,
že bych si tu soupravu prádla nejradši vzala domů
a nechala ji přes noc odmočit v mýdle.
S dobrým mýdlem dokážete cokoli. Miluju prací mýdlo.
Říkala jsem si, že bych to dala do misky,
přidala tam kousek mýdla,
zalila to vodou a nechala to prádlo přes noc odmočit…
No jo.
Ale no tak.
Moc vám děkuju.
Díky. Moc ráda peru.
No dobře.
Ale ten večer jsem si uvědomila dvě věci.
Opravdu.
Uvědomila jsem si, že kdyby bylo nejhůř…
Kdyby bylo nejhůř,
tak bych tam byla za hvězdu. Vážně.
No jo.
Děkuju.
Jsem vysoká. Ohnula bych se v kyčli.
No a taky mi došlo, že tam Satan rozhodně nebyl.
Satan tam podle mě nebyl, protože by řekl: „Ne, díky.“
Musím vám říct, že tom po mém prvním speciálu na Netflixu
se mě lidi z týmu ptali, kde načerpám další inspiraci.
Tak mě poslali do Jižní Kalifornie.
Do slunečné Jižní Kalifornie.
„Aspoň utečeš té zimě v Tennessee.“ Tak jsem si řekla: „Dobře.“
To byl leden roku 2023
a vy si to nepamatujete,
protože chudáci Kaliforňané si toho s počasím zažili dost,
ale tohle byl neuvěřitelný déšť.
Byl to silný déšť, který nezažili desítky let.
Říkali, že je biblický.
Takže v den, kdy jsem měla odlétat, mi zavolala paní z cestovky a vyhrkla:
„Na Jižní Kalifornii žene biblická bouře. Nedostaneš se tam.“
A poslala mi článek, kde bylo slovo „archa“.
A já…
Ale nakonec jsme s nejmladší dcerou letěly,
přistály jsme a všechno bylo v pohodě.
Zas tak moc nepršelo.
Jen na to nejsou zvyklí.
Asi tam nemají kanály nebo co,
ale všichni tam po ulicích pobíhali jak smyslů zbavení.
Ale zvládly jsme to.
Jelo se mnou jedno z mých zlatíček. Je v zákulisí, moje osobní vizážistka.
Děkuju.
Ale díky Bohu, že se mnou jela,
protože já bych v Jižní Kalifornii nedokázala řídit.
A nemyslím si, že jsem v 59 stará, ale už na to nemám nervy.
Tak jsme si půjčily auto a za čtyři týdny jsme projely osm hotelů.
A na konci toho měsíce mi řekla,
že by mi nejradši jednu vrazila.
Asi to neposlouchá, protože už mě má plné zuby.
Trochu se jí bojím.
No každopádně mi řekla, že když jsem do toho auta nasedla,
tak jsem se celou dobu křečovitě držela madla
a pořád šlapala na brzdu. Na místě spolujezdce.
A možná má pravdu,
ale někdo brzdit musel.
No a ráda nosím hodinky od Apple,
protože si hlídám zdravotní stav srdce.
A často mačkám to tlačítko, co umí najít iPhone.
To je nejlepší vynález všech dob.
No jo.
A na konci toho měsíce na mě zařvala:
„Přestaň už s těma hodinkama blbnout.
iPhone máš na klíně.“
Naše první zastávka byla v Oxnardu v Kalifornii.
Nevím, jestli to tam někdo z vás zná, ale je to krásné místo.
Já o něm nikdy neslyšela. Je na pláži.
Pronajala jsem malý domek dva bloky od pláže,
přišel za mnou nějaký chlápek, dal mi klíče a řekl:
„Z oceánu se vyřítí voda, dostane se až sem a zabije vás.“
Dobře, řeknu vám, že to město je podobné jako tady Wilmington.
Pěkné velké domy, jeden vedle druhého,
ale na příjezdových cestách před nimi neparkují auta, ale lodě.
Nikdy jsem nic takového neviděla a říkala jsem si, co je to za lidi.
Tak jsem se jich zeptala:
„Co jste zač?
Čím se živíte?“
A oni mi řekli, že jsou farmáři.
„Máme farmy.“
A já na to: „Cože? Já jsem z farmářské rodiny.
Co tady pěstujete?“
A oni: „Jahody a trávu.“
V Kalifornii se pěstuje
spousta trávy.
Na to nejsem zvyklá.
V Tennessee to není legální ani rekreačně, ani léčebně.
Ale u nás v Knoxvillu v Tennessee se najednou vyrojily krámky s CBD.
A říká se,
že tráva je za rohem.
Tráva nás prý nemine.
Je v těch obchodech s CBD.
Byla jsem u fyzioterapeuta Justina, který mi léčí ischias.
To je tady, zánět v kyčli.
No a občas se mi ozve i plantární fasciitida,
když jím moc chleba.
No a on mi povídá: „Leanne, to CBD si dost lidí pochvaluje.
Je to silně protizánětlivé. Nechtěla bys…
Jedna paní si u nás v obchoďáku otevřela obchod s CBD.
Nechceš si tam skočit, až skončíme?“
Tak jsem se tam vydala,
ale šla jsem kolem Subwaye.
Tam mají sendviče.
No a neodolala jsem a šla dovnitř, protože mi ten jejich chleba chutná.
Ale mám z něj plantární fasciitidu.
No nakonec jsem šla i do toho obchodu s CBD
a vonělo to tam jako pačuli a Subway.
Byla tam taková baba,
co vypadala jako hipík.
Nevím, proč to dělám.
No dobře.
Dobře.
Vypadala jako jedna z těch ženských v Severní Karolíně,
co ve volném čase foukají sklo.
Takové ty ženské z Ashevillu… Asheville v Severní Karolíně.
Vypadala tak umělecky, jakože ráda nosí dřeváky
a o víkendech jezdí na festivaly pro vypravěče pohádek.
No jo.
Neměla oholené podpaží.
Ale pro to jsem měla pochopení. Taky bývám unavená.
A řekla mi: „Myslím, že vám můžu pomoct.“
Zašla pro sáček gumových medvídků,
na kterých bylo napsáno Delta-8.
Ale ne.
Přesně. Co to znamená, Delta-8? Pořád nevím, co to je.
Ale mám pocit, že jestli tady je tráva,
tak tohle musí být hned pod ní.
A možná je to posypané špetkou LSD.
Řekla mi, co jsem s tím měla dělat.
„Dej si jednu denně. Ber to pravidelně a dlouhodobě.“
Tak říkám: „Jasně.“
K smrti mě to vyděsilo.
Odnesla jsem si to do auta a napadlo mě, že nesmím řídit moc rychle.
Přijela jsem s tím domů a doma byl Chuck Morgan.
Neřekla jsem mu, co jsem provedla.
Tak mu říkám: „Čau.“
Odnesla jsem to a vrazila to do skříně.
Počkala jsem do setmění.
Byla jsem vyděšená k smrti. Já…
Jenom jsem si uždibla.
Jen kousíček.
Neměla jsem ani celého. Jen kousek.
A možná jsem si to vsugerovala,
ale o 20 minut později mi srdce chtělo vyskočit z těla.
Tak jsem si hned pomyslela: „Bože, mám srdeční arytmii.“
„Okamžitě musím na pohotovost.“
Ale pak mi došlo, že Chuck Morgan o tom neví
a nebude vědět, co říct doktorovi.
Napadaly mě různé věci.
Pak mě napadlo, že si pro mě přijde policie.
Byla jsem vzhůru do dvou do rána
a sledovala svůj tep.
Nakonec jsem usnula, ale nespalo se mi dobře.
Mlela jsem sebou.
A pro všechny, kdo neví, co to znamená,
tak jsem sebou prostě mlela.
Prostě jsem…
sebou mlela.
Celou noc jsem sebou mlela a zdály se mi hrozný věci.
Zdálo se mi, že jsem s Johnem Waynem
bojovala proti Richardu Montalbánovi…
na koni.
Celou noc.
Těch medvídků už jsem se nikdy nedotkla.
Ale nevyhodila jsem je.
Jsou ve skříni.
Ani se na ně nedívám.
Prstě je ignoruju.
Druhý víkend v Kalifornii jsme jely do města Brea.
To je taky krásné.
A taky tam jsou úžasní a milí lidé.
Ten víkend moje nejmladší slavila 25. narozeniny.
Její taťka mi zavolal, že chce přijet. Že si koupí letenku a přiletí za mnou.
Zavolal jsem do cestovky a řekla, ať nám seženou další pokoj.
Protože se jejich tátovi stýská.
Nevím proč, ale Chuck Morgan v hotelovém pokoji je jiný.
Vejde do hotelového pokoje, zakalí se mu pohled
a já musím dělat tohle.
Musela jsem sehnat druhý pokoj,
protože to moje zlatíčko jezdilo se mnou.
Je se mnou pořád. Objela se mnou 150 vystoupení.
No a jejich táta nerad utrácí, takže jsme vždycky měly jen jeden pokoj.
Na všech zastávkách jsme zadky přetlačovaly v jedné manželské posteli.
Chuck Morgan mě celou tu dobu, co jsme svoji, nutí šetřit,
protože prý o všechno přijdeme. Chce mě vyděsit.
Jako bych ho slyšela: „Doufám, že sníš tu kontinentální snídani, co máme v ceně.“
„Neopovažuj se jít do pekárny.“
Ale dobře. Chuck Morgan si teda koupil levnou letenku.
Musel vstát uprostřed noci
a přestoupit na několika místech ve Státech.
Když se konečně dostal do cíle, byl šíleně unavený.
A Chuck Morgan to běžně nedělá,
ale ten den si na hotelu zdříml a sledoval basketbalový tým Tennessee.
Já jsem měla dvě vystoupení v jednom klubu.
Měla jsem vymýšlet nové skeče,
ale místo toho jsem měla v hlavě jen to,
že on bude pěkně odpočatý.
A já budu muset dělat
neslýchaný věci…
celou noc,
aby moje dcera měla hezký narozky.
Nerada to říkám.
Jestli jsou tu nějaké holky od 20 do 30 let, tak vám nechci brát iluze,
ale musím být upřímná.
Nechci vám věšet bulíky na nos.
Neříkám, že to musíte mít stejně, ale
já už přes 34 let prodávám své tělo…
Chucku Morganovi,
aby moje děti měly lepší boty.
A Chuck je dneska vzadu. Určitě by sem moc rád přišel a řekl vám…
A sakra. Chuck Morgan si o sobě bude myslet.
Určitě by sem moc rád přišel a řekl vám,
že jsem zas tak dobrá prostitutka nebyla.
To by řekl.
No když jsem šla na pódium, raději jsem si vzala sešit.
Je mi přes padesát. Už ani nevím, jak se jmenuju.
Šla jsem do dětského pokoje. Pořád bydlíme v tom samém domě.
A nevím, jestli to dělaly i vaše holky,
ale ty moje, když byly malé, ve všech obchodech vždycky prohlásily:
„Musíš mi koupit sešit.
A musí být fialový nebo růžový a musí na něm být srdce.“
Pak si ho odnesly domů, napsaly do něj jednu dramatickou větu
a pak ho zahodily.
Ty sešity jsem si schovávala a našla jsem jeden fialový se srdcem.
Moje prostřední dítě, dcera Maggie, ta nejcitlivější,
do něj napsala své učitelce
jak moc ji má ráda a co jí chce koupit k Vánocům.
To mi něco připomnělo.
Když jsem byla mladá máma, měli jsme minivan.
Chuck Morgan vydělával, abychom se měli dobře,
ale kvůli práci jezdil po celých Státech.
Já měla malé děti blízko za sebou.
Vypadaly, že neustále brečely a navzájem se šikanovaly.
A já jsem je musela krotit.
Některé z nich jsem musela vozit na fotbal, na který stejně nechtěly.
A všechny brečely a řvaly a to prostřední nejcitlivější dítě
mi neustále kladlo nějaké hloubavé otázky.
Třeba otázky o sluneční soustavě.
Nakonec jsem jí řekla: „Zlatíčko, ve škole jsem nedávala pozor,
ale o seriálu Mladí a neklidní ti řeknu cokoli.“
A musím vám říct, že měla takové období, kdy se pořád ptala, kdo půjde do nebe.
Chtěla, aby všichni šli do nebe.
Napadali ji různí lidi
a vzadu v autě všichni řvali, měli hlad a tak podobně,
no a ona tím svým hláskem:
„Maminko, půjde Johnny Cash do nebe?“
Ten den si pamatuju a vím, co jsem jí řekla: „Jo.
Johnny půjde do nebe.“
Johnny a June s Billym Grahamem jezdili po Státech a šířili víru.
Určitě bude v nebíčku.
No a to mě donutilo se zamyslet. Myslela jsem na spoustu věcí.
Moje snacha je…
Máme ji moc rádi, je chytrá a je to skvělá máma,
no a když vidím, jak mluví s mými vnoučaty, tak to dává smysl.
To mě donutilo se zamyslet.
A myslím, že jsem dětem řekla dost hrozných věcí.
Ale byla jsem unavená.
Takže dcera se ptala, kdo půjde do nebe, no a najednou padlo jméno J-Lo.
Bylo to dávno a mám J-Lo moc ráda.
A ona řekla: „Mami, půjde J-Lo do nebe?“
A musíte myslet na to, že jsem na tom nebyla nejlíp, ano?
Byla jsem na tom špatně a myslím, že jsem i trochu přibrala.
A zeptala se mě na J-Lo.
„Půjde do nebe?“ A já na to: „Já nevím.“
Já nevím. Myslím, že musí duchovně dozrát.
A…
měla dost chlapů.
Tohle jsem řekla. Pamatuju si to. A bylo to hrozný.
A štve mě to. Neměla jsem to říkat.
Třeba proto, že jsem sama měla mnohem víc chlapů než J-Lo.
To víte…
Bylo to hrozný. Hrozný.
Jediný rozdíl byl, že ti moji nebyli úspěšní.
Pojďme si říct, s kým chodila.
Nemáme čas na všechny, ale…
Vzpomínáte si na toho tanečníka?
Víte, koho myslím? Jmenoval se Cris? Asi jo.
Co je s ním? Víte o něm někdo něco?
A pak byla poprvé s Benem Affleckem.
Byli na sebe pořád přisátí.
Nevím, proč to nevyšlo. Asi to bylo vrtkavé.
On se pak oženil s Jennifer Garner.
Jo, nikdy jsem ji nepotkala, ale vypadá jako zlatíčko.
Vypadá, že nakupuje v normálních obchodech.
Jako my smrtelníci.
Pak si J-Lo vzala toho podivína Marca Anthonyho.
Velká hlava, malé nohy.
Jo.
Ten je velký jako moje kapky proti kašli.
Hele na něj. Je talentovaný. Hodně talentovaný.
Pak byla s velkým A-Rodem. Na toho bych málem zapomněla.
A pak se vrátila k Benu Affleckovi, vzali se a já si říkala:
„To nevypadá dobře.“
Na každé fotce nebo videu, když odněkud odcházeli, vypadal takhle…
On ji určitě zbožňoval, protože celá zářila.
Všimli jste si toho? Ona pořád září. Podle mě je krásná.
V časopise People jsem četla, že jí hodně lososa.
No dobře.
Opravdu.
Taky bychom měli jíst hodně lososa.
Tak jo, mám ještě jednu historku o té mé prostřední citlivé dcerce.
Děti chodily do malé křesťanské školy v Knoxvillu.
Bylo to skvělé. Byli jako rodina.
Ta základní škola byla malinká.
Na recepci pracovala Jeannie, moje dobrá kamarádka.
Jednou ráno jsem tam zavezla děti a když jsem se odpoledne vrátila,
Jeannie mě viděla, chytila se za hruď a řekla:
„Panebože, Leanne, ty chodíš?
Nemám někoho zavolat? Neměla bys být v nemocnici?“
Tak říkám: „O čem to mluvíš?“ A ona: „Maggie říkala, že tě operovali.
Chtěla, ať se za tebe modlíme.“
„Celý den se za tebe přes interkom modlíme.“
Tak jí říkám: „Jeannie, oni mi jen měnili tělísko.“
Musím vám říct, drazí chlapi,
že jsem byla velmi plodná.
Byla jsem velmi plodná, chvála Bohu.
Byla jsem plodná jako Napa Valley.
To bude tím, že pocházím z farmářské rodiny.
Měli jsme domácí hovězí.
A mám tlustý kotníky a umím obdělávat pole.
Každých pět let jsem chodila na výměnu tělíska,
protože Chuck Morgan odmítal vasektomii a…
Ale to je fuk. Neřeším to.
Ta úžasná křesťanská škola pro mě dokonce uspořádala sbírku jídla.
Ti lidé mi normálně navařili.
Někdo mi ještě ten samý den
přinesl sekanou.
A byla dobrá.
Budu se za vás modlit, abyste taky měli přátele,
kteří vám po výměně nitroděložního tělíska přinesou sekanou.
No jo.
Často se mě ptáte, jestli Chuckovi Morganovi nevadí, že o něm mluvím.
A já na to říkám: „Ne. On chce, abych o něm mluvila.“
On chce, abych vám všechno říkala.
Ptal se: „Proč jim neřekneš, jak mě zatkli?“
No tak jo.
Bylo to před 25 lety.
Měli jsme tři malé děti do pěti let a jeho firma nás poslala
na naši první cestu do Mexika, do Puerto Vallarta.
Byla jsem z toho nadšená. Na takovém místě jsem nikdy nebyla.
Moji zlatí rodiče mi celý ten týden hlídali děti,
takže jsem se o ně nemusela bát.
Byla jsem nadšená.
Letěli jsme z našeho malého letiště v Knoxvillu a trvalo to celý den.
Asi 12 hodin. Vystřídali jsme osly, vláčky, letadla, lodě a nevím co všechno,
abychom se dostali na západní pobřeží.
Vešli jsme do hotelového pokoje.
A musela jsem dělat hrozný věci.
Sedm dní.
Netuším, jak to mexické Puerto Vallarta vypadá.
Na konci týdne jsem byla naprosto vyčerpaná.
Pak jsme museli letět zpátky. To trvalo dalších 12 hodin.
O půlnoci jsme přistáli na tom našem malém letišti
a museli jet na východ Tennessee, kde jsme žili, a já myslela jen na to,
jak obejmu své děti a půjdu spát a všechno bude v pořádku.
Ale Chucka Morgana musela zastavit policie,
protože asi jel moc rychle.
Zatkli ho za nějakou pitomost, ale to jsme ještě nevěděli.
Myslím, že nezaplatil nějakou pokutu.
Ale stáli jsme u krajnice, policejní auto před námi.
Byli osvětlení, já je sledovala a říkala si:
„To nebude na dlouho. Co nevidět vypadneme.
A budu doma.“
Obešli auto a vzali si jeho řidičák.
Pak ho vytáhli a odvedli ho před auto.
Já to celé sledovala, naše auto na ně svítilo a on dostal pouta.
Otočil se na mě a já na něj…
A on mi řekl něco ve smyslu: „Proboha, Leanne.“
Před očima se mi promítl celý můj život.
Napadlo mě, že je v drogovém kartelu.
Má druhou rodinu v Idahu.
Z toho jsem ho podezřívala už dlouho,
protože celé naše manželství jsem slýchala: „Já jsem ti to říkal.“
Neříkal.
Myslí si, že mi něco řekl, ale neřekl.
Vždycky mu odpovím: „To jsem nikdy neslyšela.“
No a jednou jsem se zeptala, jestli to neříká nějaké ženské v Idahu.
„Ji necháš chodit do pekárny, Chucku?“
Když jsme se s Chuckem Morganem seznámili,
studovali jsme na Univerzitě v Tennessee.
Volunteers, do toho.
On studoval magistra v podnikání, měl samá áčka,
tři práce a nabaloval mě.
A já…
já jsem byla troska.
Sotva jsem tu školu dostudovala.
Prolezla jsem jen tak tak. Trvalo mi to roky.
Dala jsem si pauzu, pak se vrátila, zase odešla a…
No dobře.
Ale když jsem věděla, že si vezmu Chucka Morgana,
tak jsem si řekla: „Panebože.
On je tak chytrý.
Dokáže cokoli. O všechno se postará.
Bude makat jako mezek.
A já budu mít leháro. Budu prostě…“
Vzali jsme se a porodila jsem mu první dítě.
A pak mi to jednoho dne došlo.
Došlo mi, že je chytrý v práci.
Doma ne.
To jsem si řekla: „Ale ne.
Přece tomu tady nemůžu velet.
Přece se o všechno nebudu starat sama.“
Vždyť jsem ještě před třemi lety tančila na songy od Prince.
Chápete? To bylo…
Ale víte, co mě fakt vyděsilo?
Porodila jsem druhé dítě. Dcera se narodila 3. dubna.
Byl poslední týden v březnu, měla jsem každou chvíli rodit
a na východě Tennessee napadly kupy sněhu.
Na zemi byl sníh.
A moje nejstarší dítě, Charlie, měl dva roky.
Zrovna se vzbudil, byl ještě v plenkách.
Byl skvělé dítě, ale dost aktivní.
Mlátil do dveří a chtěl ven,
aby mohl běhat po žluté čáře na silnici.
Já jsem byla vyšťavená jako citron.
Každou chvíli jsem měla rodit a chytila jsem streptokoka.
Můj gynekolog Pete byl můj známý z nedělní školy.
Byl děsně pěkný. Vadilo mi, že mě viděl v takovém stavu.
Ale Pete mi řekl: „Máš hrozného streptokoka.
Budeš muset do nemocnice a nechají si tě tam přes noc.
Dostaneš kapačku a budeš odpočívat.“
A já na to:
„Jako fakt?“
Jako fakt? Můžu do nemocnice?
Na noc?“
Jako by mě poslal na tropický ostrov.
Odvezli mě do nemocnice.
Chuck si vzal malého Charlieho,
brzo ráno mě odvezli do nemocnice a pak zmizeli.
Vrátili se až pozdě večer.
Tak jsem se ptala: „Kde jste byli?“ A on: „Nikde.“
A já na to: „Proč máš na sobě teplákovku? Potíš se.“
On: „Dobře, Leanne, byl jsem v centru hrát basket.“
Já na to: „Na hřišti?“
A on: „Jo, proč?“
A já: „Kdo hlídal naše dítě, zatímco tys hrál basketbal?“
Podívala jsem se dolů a malý měl plenku až u kotníků.
Tak jsem se zeptala, co jedl. A on: „Co jedl?“
Řekla jsem mu: „Chucku, poslouchej,
zítra v poledne mě propustí
a musíš mi přinést něco na sebe.“
Já vám teď povím,
co mi do té nemocnice přinesl.
Přinesl mi kalhotky…
takový trojúhelníček
se šňůrkama.
Já měla takhle velký pupík.
Břicho mi sahalo někam sem.
Musela jsem si ty kalhotky nějak natáhnout.
Myslím, že už jsem začínala rodit.
Už se to blížilo.
Ty kalhotky byly velké asi jako Marc Anthony.
Přinesl mi lodičky s patnácticentimetrovými podpatky.
Černé. Černé lodičky.
Holky v mém věku, víte, jak Kathie Lee Gifford
měla ve Walmartu svoji značku těhotenského oblečení?
Pamatujete si to?
Bylo to úžasné.
Bylo to velmi levné. Základní kombinovatelné kousky.
Bylo to super.
A pak se provalila jakási otrocká práce v zámoří.
Ta značka skončila a mě to zasáhlo.
Ale přinesl mi letní kraťasy od Kathie Lee Gifford.
Letní. Ve východním Tennessee byl sníh.
Letní kraťasy.
Přinesl mi letní triko,
které nebylo těhotenské.
Takže mi končilo někde tady.
A pak velký černý kabát z umělé kožešiny,
který jsem měla v tom klubu, když jsem tančila na Prince.
A vzpomínám si na ty hodné sestřičky, co mě vezly ven.
Jsem si jistá, že když se vrátily do špitálu, řekly si:
„To byla prostitutka.“
Teď vám řeknu něco o svých krásných vnoučatech.
Děkuju.
Díky.
Andílci. Miluju je a doufám, že jich budu mít ještě deset.
Ale mám dva kluky, jsou jim dva a čtyři.
To nejstarší mi říká bábinko.
Když u nás spí, tak vždycky se chytí zábradlí,
chytne mě za ruku a prohlásí: „Drž se, bábinko.“
Myslí si, že jsem nemohoucí.
Role mámy je úplně jiná než role babičky.
Obě jsou úžasné, ale jsou úplně jiné.
A podle mě jsou jiné v tom,
že když moje děti něco chtějí,
tak jim to dám.
A můj syn s manželkou jsou úžasní rodiče,
ale říkají kraviny.
Třeba: „Už žádné jezdící hračky.“
Tak na to říkám: „Ale ten Chevrolet s přívěsem už nemůžu vrátit.“
Nedávno mi řekli,
že chtějí malého odnaučit od dudlíku.
A já na to: „Jo, to je super nápad.“
A objednala jsem všechny dudlíky, co jsem na netu našla.
Už chápu, proč se mí rodiče chovali tak, jak se chovali.
Moc mi pomohli. Mohla jsem jim dávat děti na noc.
Vzpomínám si, že jsem je jednou vyzvedávala a řekla jsem tátovi:
„Tati, mají na zubech takový žlutý povlak.
Čistili si zuby, když jsme tu nebyli?“
Táta se naštval, obořil se na mě a řekl:
„Oni nechtěli!“
Když byly děti malé a jeli jsme k našim na návštěvu,
tak máma rozrazila dveře a řekla jim:
„Vítejte. Tady máte fixy a běžte nám popsat zdi.
Pojďte k babičce, vlezte si do babiččiny postele
a snězte tam celý kyblík smaženého kuřete.
Vezměte si tam ten kyblík s kuřetem a sáček žužu bonbónů.
Pořádně se v té posteli vyválejte.
A sledujte Disney pohádky do tří hodin do rána.“
Já dělám to samé. Dělám úplně to samé.
No jo.
Kdo by neměl rád kuře v posteli?
Pořád je prosíme, aby s námi jeli na dovolenou.
Chceme je mít u sebe. Chci své děti i vnoučata pěkně u sebe.
A víte, já jsem plážový typ.
Jsem plážový typ.
A vy tady pláže máte. Doufám, že si toho vážíte.
Jestli někdy budu slavná, tak bych chtěla žít u pláže.
Ale Chuck Morgan na radost nevěří.
Takže…
Jeho nejoblíbenější dovolená je na lyžích.
Když jsme se na vysoké seznámili, tak mi řekl, že chce s dětmi lyžovat.
A já si řekla: „Co to znamená?“
O lyžování jsem neměla ani páru.
Vyrůstala jsem na vesnici na pomezí Tennessee a Kentucky.
Tam nikdo nelyžuje.
Když jsem to viděla v televizi, tak jsem si myslela:
„To je asi královna a její poddaní.“
Ale když jsme se s Chuckem Morganem vzali,
tak chtěl, abych se to naučila, a koupil mi moc hezký komplet.
Lyžařský outfit.
Pokud lyžujete, tak víte, že ty věci jsou pekelně drahé.
Lyžovala jsem v tom oblečení celých 15 let.
A váhu jsem si rozhodně neudržela.
Poprvé mě vzal do krásného střediska Beaver Creek v Coloradu.
Je to tam nádherné, já vím.
Přihlásil mě do skupinového lyžařského kurzu.
Náš instruktor vypadal jako Mitt Romney.
Byla jsem na vrcholu hory a chtěla jsem…
Měla jsem na sobě ten komplet a chtěla jsem být taková ta hubená,
hezká, mladá a zábavná holka, co lyžuje.
No dobře.
Přišla drsná studená fronta.
Najednou se udělalo hnusně a sníh lítal bokem.
Neviděla jsem si ani na ruce.
Mitt se na nás podíval a řekl:
„Pokud se dostaneme dolů…
Pokud se dostaneme dolů,
tak vás zkontroluju, jestli nemáte omrzliny.
Je 19 stupňů pod nulou.“
V tu chvíli jsem si řekla: „Zábava?
Co to tady děláme?“ No dobře.
Podruhé jsme jeli až když děti vyrostly. Bylo jim tři, pět a sedm.
Chuck Morgan za mnou přišel a řekl:
„Vyvezu vás z Tennessee do Colorada na týdenní lyžovačku.“
Ten zážitek bych přirovnala
k práci v uhelném dole.
V dole jsem nikdy nebyla, ale musí to být hrozný.
Tohle je můj pohled na lyžování.
Nahoře na vrcholu jsou všichni ti rozjuchaní lidé.
Tam se pronajímá a utrácí
a lyžuje tam a zpátky a všichni tam vypadají jako Bo Derek.
Chuck Morgan je dost spořivý typ.
Raději pronajme apartmán, co je tři města od sjezdovek.
Takže jsme tam jeli a on každé ráno vstal
a začal opakovat: „Musíme na vlek.
Stálo to spoustu peněz. Musíme si pohnout.“
A ty malé děti
nechápaly.
Vstávání.
A já jsem ty malé děti musela obléknout
do několika vrstev. Do spousty vrstev. Do podvlíkaček.
Všechny jsem je musela obléct, ale ony napůl spaly a tak sebou plácaly.
Když jsem je oblékla, měla jsem pocit, že jsem okopala hektar pole.
Pak jsem musela všem připravit oběd,
protože tři kuřecí řízečky tam nahoře stály 45 dolarů.
A pak jsme nasedli na autobus, který nás vyvezl k vleku
a museli jsme všechno nést, protože jsme měli malé děti.
Ty pořád říkaly: „Já tu helmu neunesu, nechci to držet.
Ztratil jsem rukavice. Nevím, kde mám věci.“
A tak jsme do toho autobusu šli ověšení jak vánoční stromky.
Pak jsem dětem musela obouvat lyžáky.
„Ne, maminko, ne. Já ty boty nechci.“
A já se jim nedivím. Měli jste je někdy na nohách?
Pokaždé z nich mám pocit, že mi krvácí holeně.
Cítím, jak se mi ty boty plní krví.
Mám ještě jednu historku.
Má nejmladší dcera, co mi dělá vizážistku
a cestuje se mnou, říká, že je moje pečovatelka.
A má trochu pravdu.
Ale je úžasná. Je to moje třetí dítě.
Je skvělá a je s ní sranda, ale je taky trochu otravná.
No jo, je trochu otravná. Dělá si, co chce.
Začalo to, když jí bylo asi 18 měsíců. Uměla si postavit hlavu.
Lyžovali jsme. Bylo jí asi čtyři nebo pět let.
Koupila jsem jí růžové oblečení v Lands' End a měla jsem z toho radost.
Všichni lyžovali a já jsem s ní byla sama.
Seděly jsme spolu v gondole a jely na dětský svah.
Ta cesta nebyla moc dlouhá.
Byly jsme v té kabině samy a ona si začala všechno svlíkat.
Úplně všechno. Vážně.
Za dvě vteřiny byla nahá.
Tak jsem se jí zeptala: „Co to děláš?“
A ona: „Svrbí mě zadek.“
A vzpomínám si…
Začala jsem se modlit.
Modlila jsem se k pánu Bohu
a říkala: „Můj Bože,
co jsem provedla,
že mě trestáš takovou dovolenou?“
Podívala jsem se na ni a řekla:
„Tak si ho poškrábej.“
Snažíme se jezdit každý rok, protože Chuck Morgan i děti to milují.
Ale já jsem naposledy stála na lyžích ve svých 47 letech.
Teď je mi 59.
To jsme jeli do Alty v Utahu, což je nádherné místo.
Měla jsem na sobě ten upnutý komplet.
A jela jsem lanovkou nahoru.
Než jsem měla vystoupit, tak jsem lyžovat chtěla.
Měla jsem všechno a byla připravená.
A já umím vystoupit z vleku. Umím lyžovat.
Ale ten den něco neklaplo
a spadla jsem z vleku rovnou do sněhu.
A ta věc se pořád točila, takže jsem…
Pracoval tam takový dlouhovlasý kluk
s nějakou divnou věcí v obočí.
Přišel za mnou a řekl:
„Vstávejte.“
A musím se vám přiznat, kluci,
že jsem měla povolený střed těla.
A…
Bylo to fakt zlý.
Povolený střed.
A měla jsem na nohách lyže, takže jsem se musela zvednout hůlkama.
Už ani nevím, jak jsem vstala.
Možná jsem omdlela, protože si nic nepamatuju.
Ale můj syn stál opodál a celý to viděl.
Můj chlapeček.
Nějak jsem se dostala na vrchol té hory,
on se na mě podíval a řekl mi:
„To bude dobrý.
To bude dobrý, mami. Jo?
Jsi v pořádku.“
„Sjedeme dolů.“ A já na to: „Ne.“
A on na mě: „Nic ti není.“
Ale já řekla: „Ne. Bůh ke mně promluvil.“
On řekl: „Ne.“ Já řekla: „Jo.“
Nebyl to slyšitelný hlas.
Cítila jsem to v srdci.
Bůh ke mně vážně promluvil. Pamatuju si, co říkal.
Řekl mi: „Slez z těch lyží, Leanne.“ To řekl.
A pak mi určitě řekl,
že mám jít dolů do pizzerie a počkat tam.
Tak na to jsem nic nenamítala.
Byli jste naprosto úžasní,
ale už je půl deváté.
Chci, ať jste ve čtvrt na deset v posteli.
Může být?
Budete pěkně v posteli.
Takže jestli máte v kabelce melatonin nebo hořčík,
ještě pár minut počkejte a pak si ho můžete dát.
Tak jo, ještě poslední věc, než půjdete domů.
Byli jste naprosto úžasní. Moc vám za to děkuju.
Moc vám děkuju.
Tak jo. S Chuckem Morganem jsme oba vychovaní k víře.
A chtěli jsme tak vychovávat i naše děti.
A ne proto, abych mohla říkat: „Naše děti chodí do kostela.“
Říkám vám to proto,
že jsme šíleně nefunkční.
Jsme tak ujetá a nefunkční rodina,
že nevím, kde bychom skončili, kdybychom nevěřili v Boha.
Myslím to vážně.
Já vím.
No jo.
No jo. Aleluja. Bůh je s námi.
Ale řeknu vám, že věřím tomu, že Satan
nechtěl, aby moje rodina chodila do kostela.
Každou neděli ráno
chodil k nám domů
a dělal tam rodeo.
S Chuckem Morganem jsme se každou neděli ráno hádali
jako dva vzteklí psi na dvoře.
Trochu se stydím, ale hádali jsme se třeba kvůli tomuhle.
Já chodím ráda do kostela včas.
Ideálně než začne mše.
Chuck Morgan je velmi úspěšný, je puntičkář a pedant
a má rád, když má všechno svůj řád.
Ale nezvládá čas.
Nemá pojem o čase.
Za těch 34 let jsme vždycky všude přišli pozdě.
A já chodím ráda na čas, takže to byl opravdový boj.
No dobře. Já jsem seděla v minivanu na příjezdové cestě,
motor běžel a děti byly připravené.
Chuck Morgan stál u dřezu ve spoďárech a loupal si jablko.
A já jsem byla nepříčetná.
Nakonec přišel, ale já jsem pěnila.
Byla jsem zpocená a řvala jsem, že mše už začala.
„To už tam ani nemusíme jezdit.
Můžeme jít domů.“ On po mně taky začal hulákat.
No dobře. Ještě něco vám o něm povím.
Když se pohádáme, tak dělá, jako by se to nestalo.
Nechce o tom mluvit. Nesmíme se k tomu vracet.
Puf a je to fuč.
Já…
ráda řeším konflikty.
Ráda si o tom povídám. Pořád dokola.
A pak se toho držím.
Zatlačím to dolů.
A vytáhnu to, když se mi to hodí.
Když jsme konečně přijeli do kostela, mše byla v půlce.
Odvedli jsme děti do nedělní školy
a učitelé nás kárali pohledem.
Pak jsme si s Chuckem Morganem konečně sedli a on mě začal hladit.
Díval se na mě, jako by se chtěl líbat.
Řekl mi: „Co se děje?“
A já na něj: „Zítra nás objednám na terapii.“
Takhle to začalo.
Každou neděli ráno jsem vstala.
Byla jsem mladá máma, takže jsem vstávala jako první, za tmy,
abych se stihla připravit.
Chtěla jsem se vykoupat a vyfoukat si vlasy,
nalíčit se, dát si punčochy.
Tenkrát jsem do kostela nosila punčochy a šaty.
Pak jsem šla vzbudit své tři děti, sama jsem je oblékla a nakrmila,
protože můj mladý manžel neměl plně vyvinutý čelní lalok.
Nakonec vstal i Chuck Morgan,
natáhl si boxerky a…
něco vykašlal.
Chuck Morgan není mužem mnoha slov. Moc toho nenamluví.
Začal na mě zírat
a pak udělal něco takového.
Já jsem věděla, co to znamená.
To bylo tím, že jsem se vykoupala.
A musela jsem se rozhodnout.
Záleželo to na mně.
Bude to hezká neděle?
Půjdeme po mši do restaurace na kuře?
Nebo to bude špatná neděle?
A do kostela s námi pojede Satan.
Bylo to na mně.
A moje děti mají moc rády kuře.
Takže jsem jejich tátovi řekla…
A nezapomeňte, že mše už začínala.
Řekla jsem mu…
„No dobře.“
„Potkáme se v šatně.“
„Máš tři minuty.“
„A svléknu si jen jednu punčochu.“
Moc vám všem děkuju!
Děkuju!
Díky!
Děkuju.
Díky! Ukážu vám svoji rodinu!
Překlad titulků: Kateřina Gabrielová