Downloaded from YTS.MX
Hyvät naiset ja herrat, äitini, Leanne Morgan!
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kiitos, Wilmington, Pohjois-Carolina.
Kiitos paljon.
Kiitos, että katsoitte ensimmäisen Netflix-erikoisjakson.
Kiitoksia.
Se muutti elämäni.
Olen nähnyt sen vain kerran.
Jos katson itseäni, haluan vain oksentaa.
Ja…
Minua hävettää kertoa, että kun katsoin sen,
minun olisi pitänyt ajatella: "Olisinpa ollut parempi."
Tai: "Olisinpa sanonut niin tai tehnyt niin."
Ei. Ajattelin vain kaiken aikaa:
"Milloin rintani…
Milloin rinnoistani tuli noin lihavat?"
Enkä tarkoita söpöllä tavalla lihavaa, te Pohjois-Carolinan pojat.
Tarkoitan isoja äidin rintoja.
Minusta tuntui, että ne olivat menossa eri suuntiin.
Olin muuten elokuvassa Reese Witherspoonin ja Will Ferrellin kanssa.
Se oli hullua. Se oli täysi yllätys. Kerron, kuka sen aiheutti.
Se pieni ja ihana Reese Witherspoon.
Hän teki minusta isosiskonsa, Gwynethin.
Voin kertoa, että Reese Witherspoon on tämän lasin kokoinen.
Hän seisoi vierelläni siinä elokuvassa ja hänen pieni päänsä osui tähän.
Kun näin sen elokuvan, ajattelin, että hänen päänsä on rintani kokoinen.
Kuvasimme sen kahdessa kuukaudessa, ja se oli hauskaa.
Ihan kuin olisin ollut kesäleirillä. Mutta pelkäsin kuollakseni.
Ennen kuin menin sinne, luulin saavani vyöruusun.
Säikähdin kuollakseni.
Ajattelin, että laihdun varmasti,
koska pelkään kuollakseni -
ja ripuloin varmasti joka päivä.
Sitten ajattelin, että kaikki Hollywoodissa ovat pieniä.
Kaikki ovat pikkiriikkisiä ja heikkoja.
Miehillä on isot päät ja pienet jalat.
En tiedä, oletteko huomanneet.
Miettikää nyt Tom Cruisea. Iso pää ja pienet jalat.
Ajattelin, että heitä ei varmaan ruokita, kun he tekevät elokuvaa.
Se tekee minulle hyvää. Voin olla ilman ruokaa kaksi kuukautta.
Niin ei tapahdu. Siellä on pitopalvelu.
He kokkaavat koko päivän elokuvan kuvauksien aikana.
Ja koska liitto määrää niin, he tarjoavat lämpimän aterian -
kolmen tunnin välein.
Reese ei syönyt sitä.
Mutta minä söin.
Kerron elokuvan tekemisestä.
Siellä istutaan pitkään ilman mitään tekemistä,
kunnes oma vuoro koittaa. Se on tylsää.
Ja sitten joku huutaa: "Empanadoja!"
Lähdin heti juoksemaan niin kovaa kuin pystyin.
Minulla oli samat kengät koko ajan.
Niissä oli kiilakorot ja nilkkahihnat.
Kahden kuukauden jälkeen -
puvustajien piti pistää uusi reikä niihin hihnoihin.
Koska kehooni oli kertynyt nestettä.
Katsokaa nyt näitä ihania Wilmingtonin miehiä.
He ovat niin söpöjä.
Voisitte olla katsomassa pesäpalloa.
Mutta joudutte kuulemaan lihavista rinnoistani ja paisuneista jaloistani.
Jos aikaa jää, kerron refluksitaudistani.
Enpä tiedä, pojat.
Rakastuin kaikkiin sen elokuvan kuvauksissa.
Jututin paljon maskeeraajia, jotka olivat kaikki paikallisia.
Aina kun menin heidän luokseen, he sanoivat:
"Leanne, anna meidän viedä sinut -
erääseen historialliseen paikkaan Atlantassa.
Kaikkien on käytävä siellä ainakin kerran.
Anna meidän viedä sinut sinne."
Totta kai sanoin: "Selvä. Rakastan historiaa."
He halusivat viedä minut -
strippiklubille nimeltä Clermont Lounge. Oletteko kuulleet siitä?
Kerrotaan näille muille viattomille ja ihanille ihmisille,
mikä turmion paikka se on.
Clermont Lounge on Clermont-hotellissa.
Se on kai historiallinen hotelli, joka maalattiin vaaleanpunaiseksi.
Siellä asuminen on kallista.
Siellä on kattobaari, jossa nuoret ottavat kuvia Instagramiin.
Hotellissa on ravintola, baari ja kahvila.
Kellarissa taas…
Siellä pimeässä kolkassa on Clermont Lounge.
Se on strippiklubi.
Kun kuulin siitä, sanoin: "Pahoittelut, olen uskovainen."
Sanoin, etten voi mennä sinne. He sanoivat, ettei se ole paha paikka.
"Se ei ole sitä, mitä luulet."
Kokemukseni strippiklubeista perustuu -
erääseen klubiin Tennesseen Knoxvillessä, jonka nimi oli The Catch.
Lapseni luulivat sitä meksikolaiseksi ravintolaksi.
Olen nähnyt myös elokuvia.
Olen nähnyt elokuvia, joissa on strippareita,
valoja ja tankoja ja kaikkea sellaista.
Se ei ollut mitään sellaista.
Se muistutti enemmänkin Ripleyn usko tai älä! -museota.
En tiennyt sitä, ja he painostivat minua.
Olin peloissani. Kysyin keskimmäiseltä lapseltani:
"Luuletko, että tunnen siellä Saatanan läsnäolon?"
Hän vastasi: "Kyllä vain, tytsi."
Kysyin nuorimmalta lapseltani, jota synti kiehtoo:
"Luuletko, että tunnen Saatanan?" Hän vastasi: "Ei, en usko."
He tietävät, että olen herkkä.
Olen tuntenut Saatanan läsnäolon Bourbon Streetillä New Orleansissa.
Hän asuu siellä kokopäiväisesti.
Las Vegasissakin kahdesti.
He siis painostivat minua menemään sinne,
joten laskeuduimme pimeitä portaita siihen kuoppaan.
Isot miehet seisovat alhaalla ja sanoivat: "Täällä käy vain käteinen.
Jos käytät puhelintasi, me hakkaamme sinut kuoliaaksi."
He eivät sanoneet ihan niin, mutta siltä se tuntui.
Maskeeraajat sanoivat vain: "Saat uutta materiaalia."
Se tarkoittaa aina, että pian tapahtuu jotain traumaattista.
Menimme sen hotellin kellariin, joka oli tosiaankin kellari.
Siellä ei ollut valoja tai tankoja.
Siellä on pieni lava, jonka ympärillä oli baari. Siellä oli matala katto.
Kaikkien yli 150-senttisten naisten -
pitää tanssia näin.
Menimme sinne…
Matkin nyt niitä maskeeraajia.
Puristin kuulemma käsilaukkuani ja näytin tältä.
Siellä ollessani tajusin,
että jotkut ihmiset pitävät sellaisesta.
Ensinnäkin, herttaiset homot.
Herttaiset ja suloiset homot.
Enkä tiedä, johtuuko se siitä, että… Hei.
He pitävät ehkä vain ihmisten kannustamisesta.
Tiedättekö? Taidatte tietää.
Ja sitten on ne naisryhmät, jotka käyvät siellä…
Kuulosti ihan raamattupiiriltä. Ei sellaista.
Siellä on tyttöjä cowboyhatuissa ja puuhkat kaulalla.
Polttariporukkaa ja synttärisankareita.
Sellaisia tyttöjä.
Siellä on myös sarjamurhaajia.
He käyvät siellä mielellään.
Näin siellä yhden sarjamurhaajan.
Ensimmäinen nainen, joka esiintyi, oli vähintään 70-vuotias.
Ennen kuin kerron niistä naisista,
en halua, että sanotte minun pilkkaavan naisia, jotka ansaitsevat vain elantonsa.
Kukaan ei tienaa siellä rahaa. Ei kukaan.
Tässä ei ole kyse rahasta.
Mikä parasta, kaikki saavat osallistua.
Mutta joka tapauksessa, sillä naisella oli tällaiset kengät.
Hänen jalkansa olivat näin pitkät, ja ne heiluivat niissä kengissä.
Kun muut astuivat lavalle, ajattelin:
"Kenenkään kengät eivät sovi."
Kaikki liukuivat ympäriinsä ja pyörivät kengissään.
Ajattelin, että takana on varmaan iso kenkäkasa ja heidän käsketään -
laittaa vain nopeasti jotkut kengät jalkaan.
Sillä naisella oli farkkushortsit ja toppi,
jotka päällä hän tanssi.
Sellaisia vaatteita näkee vain lauantaiaamuisin Halpahallin kassalla.
Siltä ne näyttivät.
Näytti siltä, että joku oli vain hakemassa vähän limsaa -
ja pari tölkkiä nötköttiä.
Toinen esiintyjä oli nuori tyttö. Hän taisi olla noin 30-vuotias.
Hänellä oli vaaleat, kiharat hiukset ja mustat silmälasit.
Hän oli innokas. Hän astui lavalle ja teki näin.
Mietin, ketä hän muistutti.
Aivan. Taikabussi-sarjan Rouva Frizzleä.
Se on tv-sarja. Lapseni pitivät siitä.
Ja se tyttö tanssi isänmaallisella teemalla -
Amerikan lipun värisissä rintaliiveissä ja pikkuhousuissa.
Ne näyttivät vähän likasilta.
Äitinä mietin hänen tanssiessaan vain:
"Kunpa voisin ottaa nuo rintaliivit ja pikkuhousut
ja liottaa ne saippuavedessä."
Pesuaine pystyy mihin vain. Rakastan sitä.
Ajattelin, että jos vain saisin Tupperware-kulhon,
laittaisin siihen saippuaa -
ja liottaisin niitä rintaliivejä ja pikkuhousuja yön yli.
Tiedän.
Voi teitä.
Kiitoksia.
Tykkään vain pestä pyykkiä.
Sinä iltana ajattelin kuitenkin vain kahta asiaa.
Ensin ajattelin: "Jos etsin joskus töitä, niin…"
Jos joutuisin joskus töihin sinne, olisin varmasti suosittu siellä.
Aivan varmasti.
Kiitos.
Minun pitäisi varmasti tanssia kumarassa.
Seuraavaksi ajattelin, että Saatana ei ollut siellä.
Saatana ei ollut siellä. Hän ei tainnut keritä paikalle.
Ensimmäisen Netflix-erikoisjakson jälkeen -
työryhmämme mietti: "Missä voimme käyttää tätä uutta materiaalia?"
Minut lähetettiin Aurinkoiseen Etelä-Kaliforniaan.
Pääsin pakoon Tennesseen talvea.
Selvä homma.
Tämä oli tammikuussa 2023.
Tiedän, ettette muista, että kalifornialaiset -
ovat saaneet kestää huonoa säätä, mutta tämä oli aivan uskomaton sade.
Sellaista sadetta ei ollut nähty vuosikymmeniin.
Se oli kuulemma raamatullinen sade.
Matkatoimistosta soitettiin ja sanottiin:
"Raamatullinen myrsky iskee pian Etelä-Kaliforniaan. Et selviä siitä."
Hän lähetti artikkelin, jossa mainittiin sana "arkki".
Ja olin ihan…
Mutta minä ja lapseni lähdimme sinne.
Laskeuduimme, ja kaikki oli hyvin. Ei satanut edes paljoa.
He eivät vain ole tottuneet sellaiseen.
Ehkä heillä ei ole viemärijärjestelmiä.
Kaikki vain juoksentelivat kaduilla rintaliivit vaatteidensa päällä.
Selvisimme siitä. Tyttäreni lähti mukaani.
Hän on oma maskeeraajani.
Kiitos.
Mutta Herralle kiitos hänestä,
koska en voi ajaa Etelä-Kaliforniassa.
59-vuotias ei ole vanha, mutta hermoni ovat riekaleina.
Vuokrasimme siis auton ja asuimme kahdeksassa hotellissa neljässä viikossa.
Kuun lopussa hän sanoi aikovansa vetää minua turpaan.
Hän ei kuuntele. Hän on kyllästynyt minuun.
Mutta pelkään häntä.
Hän sanoi, että istuin matkustajan puolelle,
pidin kahvasta kiinni koko ajan -
ja painoin muka jarrua matkustajan puolella.
Ehkä teinkin niin, koska jonkun piti tehdä niin.
Minä muuten pidän Apple Watchista,
koska tykkään tarkkailla sydämeni terveyttä.
Tykkään painaa sitä nappia, joka kertoo, missä iPhoneni on.
Se on aivan parasta.
Tiedän.
Sen kuun lopussa hän huusi minulle ja sanoi:
"Lopeta tuon Apple Watchin näpyttely.
IPhonesi on sylissäsi."
Ensimmäinen paikka, johon menimme, oli Oxnardin kaupunki.
Enkä tiedä, oletteko käyneet siellä, mutta se on kaunis paikka.
En ollut kuullut siitä. Se on rannalla.
Vuokrasin pienen bungalowin läheltä rantaa.
Eräs mies antoi avaimet ja sanoi:
"Merestä nousee aalto ja tappaa teidät."
Se on varmaan samanlainen kuin Pohjois-Carolinan Wilmington.
Isoja ja hienoja koteja rivissä,
veneet laitureilla kuin autot pihateillä.
En ollut koskaan nähnyt mitään sellaista. Mietin, keitä nämä ihmiset ovat.
Kysyin heiltä, keitä he ovat?
"Mitä teette työksenne?"
He sanoivat: "Me viljelemme. Monet meistä viljelevät."
Mitä? Olen maanviljelyseudulta. Kysyin siis, mitä he viljelivät?
He vastasivat: "mansikoita ja maria."
Kaliforniassa kasvatetaan paljon maria.
En ole tottunut siihen.
Tennesseessä se ei ole laillista.
Mutta CBD-kauppoja on avattu ympäri Tennesseen Knoxvilleä.
Ja huhun mukaan huumeet ovat tulossa.
He sanovat, että huumeet menevät niihin CBD-kauppoihin.
Olin fysioterapeuttini Justinin seurassa. Hän hoiti iskiastani.
Lonkassani on tulehdus.
Ja joskus plantaarifaskiittini innostuu,
kun syön liikaa leipää.
Hän sanoi: "Leanne, olen kuullut paljon hyvää CBD:stä.
Se ehkäisee hyvin tulehdusta." Sitten hän jatkoi:
"Eräs nainen on avannut CBD-myymälän tänne.
Mene juttelemaan hänelle tämän jälkeen."
Matkalla sinne minun piti ohittaa Subway-ravintola.
Paljon voileipiä.
Minun oli vaikea olla menemättä sinne, koska pidän siitä leivästä.
Mutta se aiheuttaa plantaarifaskiitin.
Menin CBD-kauppaan, joka tuoksui patsulilta ja Subway-ravintolalta.
Siellä oli hipin näköinen nainen.
En tiedä, miksi teen näin.
No niin.
Selvä.
Hän näytti niiltä pohjois-carolinalaisilta naisilta,
jotka puhaltavat lasia.
Tai Pohjois-Carolinan Ashevillen tytöiltä.
Hän näytti taiteelliselta puukenkänaiselta.
Ehkä hän käy kuuntelemassa tarinankerrontaa viikonloppuna.
Hänellä oli karvoja kainaloissa.
Ajattelin, että ymmärrän häntä. Minäkin olen väsynyt.
Mutta hän sanoi: "Luulen, että voin auttaa."
Hän otti pussin karkkeja, jossa luki: "Delta-8".
Ei
Mitä on Delta-8? En vieläkään tiedä, mitä se on.
Mutta jos mari on tässä, sen täytyy olla ihan sen alapuolella.
Ehkä siihen ripotellaan LSD:tä.
Hän sanoi: "Tässä ohje. Ota yksi joka ilta säännöllisesti."
Sanoin vain: "Selvä."
Minua pelotti. Vein sen autoon.
Ajattelin, etten saa ajaa nopeasti.
Vein sen kotiin, ja mieheni Chuck Morgan oli siellä.
En kertonut, mitä olin tehnyt.
Sanoin vain: "Hei."
Vein sen kaappiini.
Odotin iltaan saakka.
Pelkäsin kuollakseni.
Puraisin pienen palan. Vain pienen palan.
En syönyt kokonaista. Vain palasen.
En tiedä, kuvittelinko vain,
mutta 20 minuuttia myöhemmin sydämeni jyskytti hirveää vauhtia.
Ajattelin, että minulla on eteisvärinää.
Minun pitäisi mennä päivystykseen.
Sitten ajattelin: "En kertonut Chuckille. Hän ei tiedä, mitä sanoa lääkärille."
Kaikki vilisi päässäni.
Sitten aloin ajatella, että poliisit ovat tulossa.
Istuin aamukahteen saakka ja seurasin omaa sykettäni.
Lopulta nukahdin, mutta se ei ollut hyvää unta.
Pyörin sängyssä.
Se vain tarkoittaa, että pyörin sängyssä.
Minä vain…
Pyörin.
Pyörin koko yön sängyssä ja näin kamalia unia.
Näin unta, että minä ja John Wayne taistelimme Ricardo Montalbania vastaan -
hevosen selässä koko yön.
En enää koskaan syönyt niitä karkkeja.
En heittänyt niitä kyllä poiskaan. Ne ovat yhä kaapissani.
Ei katso niitä. Kävelen vain niiden ohi.
Toisena viikonloppuna Kaliforniassa menimme Breaan,
joka on myös hyvin kaunis.
Sielläkin on kauniita ja ihania ihmisiä.
Sinä viikonloppuna lapseni täytti 25-vuotta.
Hänen isänsä soitti ja sanoi: "Ostan lentolipun ja tulen sinne."
Soitin matkatoimistoon ja sanoin: "Haluan toisenkin huoneen,
koska heidän isänsä kaipaa minua."
En tiedä, mikä Chuck Morgania vaivaa aina hotellihuoneessa.
Mutta hotellihuoneissa hänen katseensa lasittuu,
ja joudun tekemään näin.
Minun piti hankkia toinen hotellihuone,
koska lapseni ja minä olimme matkustaneet yhdessä.
Olin tehnyt hänen kanssaan 150 esitystä.
Heidän isänsä ei halua minun tuhlaavan,
joten meidän piti jakaa huone.
Olemme siis olleet pyllyt vastakkain jenkkisängyissä kaikkialla.
Koko avioliittomme ajan Chuck Morgan on käskenyt säästää,
tai menetämme kaiken. Hän yritti pelotella minua.
Kuulen hänen sanovan: "Syökää sitä ilmaista mannermaista aamiaista."
"Älä edes vilkaise aamiaisravintolaa."
Mutta Chuck Morgan osti siis halvan lentolipun.
Hän nousi ylös keskellä yötä,
ja vaihtoi konetta ympäri Yhdysvaltoja.
Hän saapuu vihdoin paikalle lopen uupuneena.
Chuck Morgan ei nuku päiväunia, mutta hän nukahteli jatkuvasti -
hotellihuoneessa katsoessaan koripalloa.
Sitten menin eräälle klubille ja esiinnyin kahdesti.
Minun piti ajatella uutta materiaalia,
mutta en voinut ajatella mitään muuta kuin sitä,
miten hän lepää paljon.
Ja minun pitää tehdä tuhmia asioita -
koko yön, jotta lapsellani olisi hyvä syntymäpäivä.
Inhottaa sanoa.
Jos täällä on nuoria tyttöjä,
en halua sanoa sitä teille. Mutta haluan olla rehellinen.
En halua valehdella teille.
Enkä sano, että teidän on pakko tehdä niin,
mutta olen ollut Chuck Morganin prostituoitu -
jo yli 34 vuoden ajan,
jotta lapsillani olisi hyvät kengät.
Chuck on tuolla takana tänään.
Hän haluaisi tulla tänne ja sanoa teille…
Voi ei. Chuck Morgan ylpistyy tästä.
Hän haluaisi tulla tänne ja sanon teille:
"Älkää nyt. Hän ei ole hyvä prostituoitu."
Niin hän sanoisi.
Kun oli aika mennä ulos, ajattelin ottaa muistikirjan mukaan.
Olen viisikymppinen, enkä muista nimeäni.
Katsoin lasteni huoneeseen. Kasvatin lapseni siinä talossa.
En tiedä, onko teillä tyttölapsia, jotka tekivät näin,
mutta menimme sitten mihin markettiin tahansa, he sanoivat:
"Haluan muistikirjan."
Sen piti olla violetti tai pinkki, ja siinä piti olla sydän.
Kotona he kirjoittivat siihen yhden dramaattisen lauseen -
ja heittivät sen pois.
Säilytin ne. Löysin pienen violetin kirjan, jossa on sydän.
Keskimmäinen tyttöni Maggie, joka on herkin,
oli kirjoittanut opettajalleen -
siitä, miten tätä rakasti ja mitä hän saisi joululahjaksi.
Ryhdyin miettimään.
Kun olin nuori äiti, minulla oli aina tila-auto.
Chuck Morgan tienasi elantomme, mutta hän matkusti ympäri Yhdysvaltoja.
Ja minulla oli monta pientä lasta,
jotka itkivät ja kiusasivat toisiaan kaiken aikaa.
Minun piti hoitaa homma.
Yritin saada lapset jalkapallotreeneihin, joihin he eivät halunneet.
Kaikki vain itkivät ja huusivat, ja se keskimmäinen herkkä lapsi -
kyseli minulta syvällisiä kysymyksiä koko ajan.
Esimerkiksi aurinkokunnasta.
Lopulta sanoin: "En keskittynyt koulussa, lapsi rakas.
Haluaisitko tietää jotain saippuasarjoista?"
Yhdessä vaiheessa hän oli huolissaan siitä, kuka pääsee taivaaseen.
Kaikkien piti päästä.
Hän kyseli ihmisistä, kun muut huusivat nälkäisenä takapenkillä.
Hän kysyi herkästi:
"Äiti, pääseekö Johnny Cash taivaaseen?"
Muistan, mitä vastasin.
"Toki. Johnny Cash pääsee taivaaseen.
Hän, June ja Billy Graham ovat levittäneet evankeliumia koko maahan.
Hän pääsee siis taivaaseen."
Tämä kaikki muistui mieleeni, kun…
Minulla on ihana miniä.
Hän on niin fiksu ja hyvä äiti,
ja näen, miten hän puhuu lapsilleen.
Hän kuulostaa järkevältä.
Se sai minut muistelemaan.
Taisin puhua täyttä puppua.
Mutta olin väsynyt.
Hän oli siis huolissaan taivaaseen pääsemisestä, ja kysyi minulta -
Jennifer Lopezista.
Se tapahtui vuosia sitten. Fanitan häntä.
Hän kysyi: "Äiti, pääseekö J.Lo taivaaseen?"
Minulla ei mennyt silloin hyvin.
Olin tainnut lihoakin, ja hän kysyi J.Losta.
"Pääseekö J.Lo taivaaseen?" Vastasin: "En tiedä."
"Hänen pitää kypsyä henkisesti -
ja hänellä on aika paljon miehiä."
Muistan, että sanoin niin. Se oli väärin.
Anteeksi. En olisi saanut.
Jo siitä syystä,
että minulla on ollut enemmän miehiä kuin J.Lo on edes ajatellut.
Vain…
Se oli kamalaa.
Omani eivät vain olleet menestyviä ihmisiä.
Kerrataan nopeasti J.Lon miehet.
Meillä ei ole aikaa kaikille, mutta…
Muistatteko sen taustatanssijan?
Muistatteko hänet? Hänen nimensä oli Cris.
Mitä hänelle tapahtui? Onko kukaan nähnyt häntä?
Sitten hän oli Ben Affleckin kanssa ensimmäistä kertaa.
He olisivat voineet syödä toistensa huulet.
Mitähän tapahtui. Olikohan se vain liian rajua.
Sitten Ben meni naimisiin Jennifer Garnerin kanssa.
Niinpä! En ole tavannut häntä, mutta hän vaikuttaa ihanalta.
Hän pukeutuu tavallisiin vaatteisiin, kuten kaikki muutkin.
Sitten J.Lo nai sen mulkosilmäisen Marc Anthonyn.
Iso pää ja pienet jalat.
Jep.
Hän on pastillin kokoinen.
Hän on hyvin lahjakas.
Sitten J.Lo oli Alex Rodriguezin kanssa. Unohdan aina.
Sitten hän palasi Ben Affleckin syliin ja he menivät naimisiin.
Ajattelin, että nyt ei näytä hyvältä.
Kaikissa videoissa ja kuvissa he olivat tulossa jostain ja Ben näytti tältä.
Ben palvoi häntä, koska hän hehkuu.
Oletteko huomanneet sen? Hän on kaunis.
Luin People-lehdestä, että hän syö paljon lohta.
Selvä.
Niin hän tekee.
Meidän pitäisi syödä paljon lohta.
Tässä on toinen tarina keskimmäisen lapseni herkkyydestä.
Lapseni kävivät kristillistä koulua, josta pidimme.
Koulu tuntui ihan perheeltä. Se oli pieni koulu.
Vastaanottotiskillä työskenteli Jeannie, joka on hyvä ystäväni.
Vein lapseni aamulla kouluun ja palasin iltapäivällä hakemaan heitä.
Jeannie näki minut, tarttui rintaansa ja sanoi:
"Voi luoja, Leanne. Miten voit kävellä?
Soitanko jollekin? Pitääkö sinun mennä sairaalaan?"
Kysyin, mistä hän puhui. Hän sanoi: "Maggien mukaan jouduit leikkaukseen.
Hän pyysi saada rukoilla.
Olemme rukoilleet puolestasi kaiuttimissa koko päivän."
Kerroin, että kierukkani vain vaihdettiin.
Haluan teidän poikien tietävän,
että olin silloin hyvin hedelmällinen.
Olin hyvin hedelmällinen, Herralle kiitos.
Olin yhtä hedelmällinen kuin Napan maaperä.
Se johtuu kai siitä, että tulen maanviljelijäsuvusta.
Tapoimme oman ruokamme.
Minulla on paksut nilkat ja voin työskennellä pelloilla.
Minun piti hankkia kierukka viiden vuoden välein,
koska Chuck ei teetättänyt vasektomiaa.
Mutta ei siinä mitään.
Se kristillinen koulu laittoi minut mukaan ateriaketjuun.
Minut laitettiin hyväntekeväisyyslistalle.
Joku toi minulle lihamurekkeen sinä päivänä.
Se maistui tosi hyvältä.
Toivon, että teillä kaikilla on ystävä,
joka tekee teille lihamurekkeen, kun kierukkanne vaihdetaan.
Aivan.
Minulta kysytään jatkuvasti:
"Onko Chuck vihainen, kun puhut hänestä?"
Vastaan vain: "Ei. Hän haluaa minun puhuvan hänestä."
Hän sanoo aina: "Kerro heille tämä."
Tai: "Kerro heille siitä, kun minut pidätettiin."
Hyvä on.
Siitä on yli 25 vuotta.
Meillä oli kolme alle viisivuotiasta lasta,
ja hänen työnantajansa lähetti meidät Meksikon Puerto Vallartaan.
Olin niin innoissani, että pääsimme sinne.
En ollut käynyt siellä.
Äitini ja isäni hoitivat lapsiani koko viikon,
joten sitä ei tarvinnut murehtia. Olin niin innoissani.
Lensimme Knoxvillestä, ja matka kesti koko päivän.
Matkustimme 12 tuntia muuleilla, junilla, lentokoneilla, veneillä ja ties millä -
päästäksemme Tyynenmeren puolelle.
Menimme hotellihuoneeseen ja minun piti tehdä tuhmia asioita -
seitsemän päivän ajan.
En nähnyt Meksikon Puerto Vallartaa.
Viikon lopussa olin rättiväsynyt.
Sitten oli aika palata. Kesti taas 12 tuntia päästä takaisin.
Laskeuduimme keskiyöllä pienelle Tennesseen lentokentälle.
Meidän piti ajaa vielä kotiin. Mietin vain:
"Haluan tavata lapseni ja mennä nukkumaan.
Kaikki järjestyy vielä."
Mutta poliisi pysäytti Chuck Morganin. Hän ajoi kai ylinopeutta.
Pidätyksen syy ei ollut paha, mutta emme tienneet sitä.
Hänen piti vain maksaa taas sakko.
Olimme tienpientareella ja poliisiauto oli edessämme.
Katsoin poliisia ajovaloissa.
Ajattelin, ettei tämä kestä kauan. Jatkamme matkaa pian.
Pääsen kotiin.
Poliisi tuli ja pyysi ajokortin.
Hänen piti nousta autosta ja mennä auton eteen.
Katselin tätä kaikkea autosta. Ha laittoivat hänet käsirautoihin.
Hän kääntyi minua kohti, ja minä reagoin näin.
Hän vaikutti sanovan minulle: "Voi hyvänen aika, Leanne."
Elämäni vilahti silmieni edessä.
Hän kuuluu varmasti huumekartelliin.
Hänellä on toinen perhe Idahossa.
Ajattelin aina, että hänellä on toinenkin perhe,
koska hän on hokenut koko avioliittomme ajan: "Minähän sanoin."
Eikä hän sanonut.
Hän luulee kertoneensa asioita, mutta niin ei ole.
Sanon aina, etten ole kuullutkaan asiasta.
Kysyn vielä joskus: "Oletko kertonut tämän toiselle vaimollesi?"
"Annatko hänen mennä Paneraan?"
Tapasimme Chuck Morganin kanssa ollessamme Tennesseen yliopistossa.
Tsemppiä, Vols.
Hän opiskeli liiketaloutta ja oli täyden kympin oppilas.
Hän teki kolmea työtä ja kosiskeli minua.
Minä taas olin…
Riekaleina.
Hädin tuskin valmistuin yliopistosta.
Valmistuin tyydyttävin arvosanoin. Siinä kesti.
Lopetin opiskelun, menin takaisin ja…
Kun tiesin, että nain Chuck Morganin,
ajattelin: "Voi luoja. Hän on niin fiksu.
Hän osaa mitä vain. Hän huolehtii kaikesta.
Hän tekee töitä kuin muuli.
Minä voin vain bilettää. Voin vain…"
Menimme naimisiin ja sain esikoiseni.
Eräänä päivänä tajusin, että hän on fiksu vain töissä.
Ei kotona.
Sitten ajattelin: "Eikä. En kai minä vain ole vastuussa?
Ei kai minun täydy huolehtia kaikesta?"
Koska vain kolme vuotta aiemmin tanssin vielä Princen tahdissa.
Olin ihan…
Kun sain toisen lapseni, järkytyin oikein kunnolla.
Hän syntyi huhtikuun 3. päivänä. Maaliskuussa -
olin viimeisimmilläni. Sitten Itä-Tennesseessä satoi lunta.
Maassa oli lunta.
Vanhin lapseni Charlie oli silloin kaksivuotias.
Hän oli vaipoissa, mutta ei nukkunut päikkäreitä.
Hän oli ihana, mutta aktiivinen lapsi.
Hän hakkasi ovea ja yritti päästä ulos,
jotta hän voisi juosta valtatien keskiviivalla.
Olin todella uupunut.
Olin ihan viimeisimmilläni raskaana, kun sairastuin streptokokkiin.
Gynekologini nimi oli Pete. Hän kävi samassa pyhäkoulussa kuin me.
Hän oli niin söpö.
Inhosin sitä, että hän näki minut.
Pete sanoi: "Sinulla on vakava streptokokki.
Sinun täytyy jäädä sairaalaan yön yli.
Sinun pitää saada nesteytystä ja lepoa."
Kysyin, että ihan oikeastiko?
Oikeasti? Saanko mennä sairaalaan?
Yön yli?
Olin pääsemässä paratiisisaarelle.
Minut vietiin sairaalaan.
Chuck jäi Charlien kanssa kahden.
He veivät minut sairaalaan varhain aamulla ja häipyivät.
He palasivat myöhään illalla.
Kysyin: "Missä olet ollut?" Hän vastasi: "En missään."
Kysyin, miksi hänellä oli yllään veryttelyasu.
Hän sanoi: "Olin pelaamassa koripalloa."
Kysyin: "Pelasit?"
"Joo, miten niin?"
"Kuka hoiti lastamme, kun pelasit koripalloa?"
Vilkaisin lastani, jonka vaippa oli turvonnut nilkkoihin asti.
Kysyin: "Mitä hän on syönyt?" Hän vastasi: "Syönyt?"
"Kuulehan, Chuck.
He kotiuttavat minut huomenna päivällä.
Sinun pitää tuoda minulle vaatteita."
Minäpäs kerron teille,
mitä hän toi minulle sairaalaan.
Hän toi minulle pikkuhousut…
Sellaiset kolmiot, joissa on naruja.
Napani oli näin iso.
Vatsani ulottui tänne asti.
Minun täytyi yrittää saada ne pikkuhousut jalkaani.
Vauva taisi kurkata jalkojeni välistä.
Ne pikkuhousut olivat samankokoiset kuin Marc Anthony.
Hän toi minulle 15 sentin korkokengät.
Mustat korkokengät.
Te olette minun ikäisiäni. Muistatteko, kun Kathie Lee Giffordilla -
oli oma vaatemallisto äitiysvaatteita Walmartissa?
Muistatteko sen?
Kaikki halusivat niitä.
Ne olivat halpoja perusvaatteita. Pidin niistä kovasti.
Valmistusmaa tuli ilmi, eikä Gifford tiennyt siitä.
He lopettivat malliston. Olin järkyttynyt.
Mutta Chuck siis toi minulle Kathie Lee Giffordin kesäkaprit.
Silloin oli lunta maassa.
Kesäkaprit.
Hän toi myös kesätopin.
Se ei ollut äitiysvaate.
Joten se ulottui tähän saakka.
Ja ison vanhan tekoturkistakin,
joka päällä olin joskus tanssinut Princen tahdissa klubilla.
Muistan, miten ne kiltit sairaanhoitajat veivät minut ulos.
Myöhemmin he varmasti katsoivat toisiaan ja sanoivat:
"Hän on prostituoitu."
Kerronpa teille rakkaista lapsenlapsistani.
Heistä olen kiitollinen.
Kiitos.
Olen niin rakastunut heihin. Toivottavasti saan kymmenen lisää.
Mutta nyt minulla on kaksi- ja neljävuotiaat pojat.
Vanhin lapseni kutsuu minua mummiksi.
Kun hän on yökylässä, hän ottaa minua rappusissa kädestä -
ja sanoo: "Rauhallisesti, mummi."
Hän pitää minua heikkona.
Isoäitinä oleminen on erilaista kuin äitiys.
Kummatkin roolit ovat ihania, mutta hyvin erilaisia.
Tämä on se ero.
Kun lapseni haluavat jotain, annan sen heille.
Poikani ja hänen vaimonsa ovat hyviä vanhempia,
mutta he puhuvat minulle soopaa.
"Ei enää menopelejä."
Selvä, mutta en palauta tätä Chevyä ja peräkärryä.
He sanoivat minulle:
"Vieroitamme lapsen tutista."
Sanoin, että se on hyvä idea.
Menin kotiin ja tilasin niin monta tuttia kuin voin.
Nyt tiedän, miksi äitini ja isäni käyttäytyivät niin.
He auttoivat. Lapseni kävivät heillä yökylässä.
Muistan, kun hain heidät kotiin ja sanoin isälleni:
"Isä, heidän hampaissaan on keltainen kalvo.
Ovatko he pesseet hampaansa sen jälkeen, kun me lähdimme?"
Isäni ihan tärisi suuttuessaan ja sanoi minulle:
"He eivät halunneet!"
Silloin kun lapset olivat pieniä,
ja kävivät vanhempieni luona, äiti avasi takaoven ja sanoi:
"Tervetuloa. Tässä on tusseja. Kirjoittakaa seinälle.
Käykää sisään mummin taloon ja menkää mummin sänkyyn.
Ottakaa tämä kanaämpäri mukaan.
Ottakaa kanaämpäri ja pussi vaahtokarkkeja mukaan.
Pyörikää mummin sängyssä ja katsokaa Disneytä aamukolmeen."
Teen itsekin niin.
Tiedän.
Kukapa ei haluaisi syödä kanaa sängyssä?
Pyydämme heitä jatkuvasti lähtemään lomalle kanssamme.
Haluamme kaikki lapset ja lapsenlapset mukaan.
Tiedoksenne, että olen rantaihminen. Kyllä.
Olette kaikki etuoikeutettuja. Toivottavasti tiedätte sen.
Jos rikastun jonain päivänä, haluaisin mennä rannalle.
Mutta Chuck Morgan ei usko iloitsemiseen.
Joten…
Siksi hänen lempilomansa on lasketteluloma.
Kun tapasimme yliopistossa, hän sanoi: "Opetan lapseni laskettelemaan."
Mietin itsekseni, mitä se tarkoittaa,
koska en tiennyt siitä paljoa.
Kasvoin 500 asukkaan kylässä Kentuckyn ja Tennesseen rajalla.
Siellä ei lasketella.
Muistan nähneeni sitä televisiossa.
Ajattelin: "He ovat kuninkaallisia."
Kun menimme naimisiin, Chuck Morgan -
halusi minun oppivan laskettelemaan ja osti minulle kauniin asun.
Lasketteluasun.
Kaikki laskettelemiseen liittyvät asiat ovat kalliita,
joten minun piti käyttää sitä 15 vuotta.
Enkä pysynyt hoikkana.
Ensimmäisellä kerralla menimme Coloradon Beaver Creekiin.
Siellä on kaunista.
Hän laittoi minut hiihtokouluun ryhmän kanssa,
ja opettajamme näytti ihan Mitt Romneylta.
Olin sillä vuorella hienossa asussani -
ja halusin olla hoikka, nuori, söpö ja hauska laskettelutyttö.
Niin.
Vuoren ylle saapui kylmä rintama.
Iso säärintama saapui, ja lunta tuli vaakatasossa.
En nähnyt edes omaa kättäni.
Mitt katsoi meitä ja sanoi:
"Jos pääsemme alas…
Jos pääsemme alas tältä vuorelta,
minun pitää tarkistaa teidän nenänne paleltumien varalta.
Pakkasta on 28 astetta."
Muistan miettineeni: "Onko tämä hauskaa?
Mitä me täällä teemme?"
Seuraavalla kerralla -
lapsemme olivat kolme-, viisi- ja seitsemänvuotiaita.
Silloin Chuck Morgan sanoi minulle:
"Vien teidät Tennesseestä Coloradoon viikoksi laskettelemaan."
Ainoa asia, johon voin verrata sitä,
on ehkä työskentely hiilikaivoksessa.
En ole käynyt, mutta se näyttää pahalta.
Tämä on näkemykseni laskettelusta.
Vuorella on innokkaita ihmisiä.
He vuokraavat, omistavat ja laskettelevat edestakaisin.
He kaikki näyttävät Bo Derekiltä.
Chuck Morgan pitää budjettilomista.
Hän haluaa vuokrata asunnon noin kolmen kaupungin päästä vuorelta.
Joka aamu hän nousi -
ja hoki: "Lähdetään hiihtohissille.
Maksoin tästä paljon. Meidän pitää mennä heti."
Pienet lapsemme olivat järkyttyneitä.
Herätys.
Minun piti saada lapset pukeutumaan -
kerroksittain. Kaikki ne kerrokset ja pitkät alusvaatteet.
Yritin pukea lapset yksitellen, ja he olivat puoliunessa.
Kun he olivat valmiit, tuntui kuin olisin kuokkinut hehtaarin peltoa.
Sitten piti tehdä lounasta kaikille,
koska kolme kanapalaa maksoi vuorella 45 dollaria.
Sitten nousimme bussiin, joka vei meidät vuorelle.
Meidän piti kantaa kaikkien tavarat, koska he olivat pikkulapsia.
He sanoivat: "En jaksa kantaa kypärää. En jaksa kantaa mitään.
Olen hukannut hanskani. En tiedä, missä mikään on."
Kannoimme lastin kuin muulit ja yritimme saada kaiken bussiin.
Sitten piti laittaa monot lapsille.
He sanoivat: "Ei, äiti. En halua niitä laskettelumonoja."
En ihmettele. Onko teillä ollut laskettelumonoja?
Aina kun laitan sellaiset, sääreni vuotavat verta.
Monot täyttyvät verestä. Tunnen sen.
Tässä on eräs muisto.
Tämä maskeeraajalapseni, joka matkustaa kanssani,
sanoo olevansa hoitajani.
Tavallaan niin onkin.
Hän on ollut ihana. Hän on kolmas lapseni.
Hän on ollut hauska, mutta kuitenkin ärsyttävä.
Hän on ollut vaikea. Hän tekee mitä haluaa.
Hän on ollut sellainen aina. Hänen kanssaan ei voi tehdä mitään.
Olimme laskettelemassa, kun hän oli viisivuotias.
Ostin hänelle vaaleanpunaisen asun, ja olin niin innoissani siitä.
Muut lähtivät mäkeen. Olimme kahden.
Nousimme gondolilla lastenrinteeseen. Siinä ei kestä kauaa.
Kyydissä ei ollut muita.
Hän alkoi riisua vaatteitaan.
Hän riisui kaiken.
Kahdessa sekunnissa hän oli alasti.
Kysyin: "Mitä sinä teet?"
Hän sanoi: "Pyllyäni kutittaa."
Muistan rukoilleeni.
Muistan rukoilleeni Herraa.
Kysyn: "Rakas Herra,
mitä niin pahaa olen tehnyt, että lomani on tällainen?"
Katsoin häntä ja sanoin: "Raaputa sitä."
Käymme joka vuosi laskemassa, koska Chuck ja lapset pitävät siitä.
Mutta kun olin viimeksi suksilla, Olin 47-vuotias.
Nyt olen 59-vuotias.
Olimme menossa Utahin Altaan. Siellä on kaunista.
Minulla oli se tiukka asu.
Olin hiihtohississä. Olin melkein jo ylhäällä.
Minun oli tarkoitus lasketella.
Aioin tehdä niin. Olin valmis.
Osaan nousta hiihtohissistä ja osaan lasketella.
Mutta jokin ei vain toiminut sinä päivänä.
Putosin hiihtohissistä lumeen.
Se vain jatkoi pyörimistään, joten minä…
Siellä töissä oleva pitkätukkainen poika,
jolla roikkui kamaa kulmakarvoista, tuli luokseni ja sanoi:
"Nouse ylös."
Sanonpa vain teille Wilmingtonin pojille,
että keskivartaloni oli löystynyt.
Ja…
Tosi pahasti.
Keskivartaloni oli löystynyt.
Minulla oli yhä sukset jalassa. Yritin nousta sauvojeni avulla.
En muista, miten pääsin ylös.
Ihan kuin olisin menettänyt tajuntani.
Mutta poikani näki koko jutun.
Rakas poikani.
Jotenkin pääsin vuoren huipulle. Hän katsoi minua ja sanoi:
"Olet kunnossa."
"Olet kunnossa, äiti."
"Lasketaan alas." Vastasin: "Ei."
Hän toisti: "Kaikki on hyvin." Sanoin: "Ei. Jumala puhui minulle."
Hän sanoi: "Ei." Vastasin: "Kylläpäs."
"Sitä ääntä ei voinut kuulla. Se oli sydämessäni."
Jumala puhui minulle. Muistan, mitä hän sanoi.
Hän sanoi: "Lopeta tällainen, Leanne." Niin hän sanoi.
Sitten hän sanoi:
"Mene tuonne pizzaravintolaan loppuviikoksi."
Totesin vain: "Selvä homma."
Olette olleet ihana yleisö.
Kello on nyt 20.30.
Pääsette nukkumaan kello 21.15 mennessä.
Käykö se?
Pääsette nukkumaan.
Jos teillä on melatoniinia tai magnesiumia mukana,
odottakaa vielä hetki. Voitte ottaa sen pian.
Kerron vielä yhden jutun. Sitten voitte mennä kotiin.
Olette olleet ihania. Kiitos, että jaksatte vielä.
Kiitos.
Chuck Morgan ja minä kävimme aina kirkossa lapsena.
Halusimme kasvattaa lapsemmekin niin.
En yritä ylpeillä sillä, että lapseni kävivät kirkossa.
Sanon vain, että olemme todella kädettömiä.
Olemme sekaisin ja kädettömiä.
En tiedä, mitä olisi tapahtunut ilman Herraa.
Olen tosissani.
Tiedän.
Halleluja. Herra on kanssamme.
Mutta uskon, että Saatana ei halunnut perheeni käyvän kirkossa.
Hän tuli meille joka sunnuntaiaamu -
aiheuttamaan draamaa.
Chuck Morgan ja minä riitelimme joka sunnuntaiaamu -
kuin kaksi raivopäistä koiraa.
Häpeän kertoa teille, mutta riitojen syy oli tämä.
Halusin olla kirkossa ajoissa.
Halusin kirkkoon ennen jumalanpalveluksen alkua.
Chuck Morgan on menestyvä, pikkutarkka ja kunnianhimoinen ihminen.
Kaiken pitää olla aina tietyllä tavalla.
Paitsi ajankäytön.
Hänellä ei ole käsitystä ajankulusta.
Olemme olleet 34 vuotta myöhässä joka paikasta.
Minä haluan olla ajoissa, joten se on ollut todella vaikeaa.
Istuin siis tila-autossamme pihatiellä -
moottori käynnissä kolmen pienen lapsen kanssa.
Chuck Morgan seisoi tiskipöydän ääressä -
ja kuori omenaa alusvaatteissaan.
Ja minä olin raivoissani.
Lopulta hän tuli, ja olin vihainen.
Olin tyrmistynyt ja huusin: "Se on jo alkanut!"
Niin se olikin. Oli turha enää lähteä.
Voisimme jättää menemättä. Sitten hän kettuili.
Toinen juttu Chuck Morganista.
Aina kun riitelemme, hän käyttäytyy kuin sitä ei olisi tapahtunut.
Hän ei halua puhua siitä. Sitä ei saa mainita.
Sitä ei enää ole.
Minä taas -
tykkään ratkaista konflikteja.
Haluan puhua asioista uudelleen ja uudelleen.
Haluan vain jatkaa sitä.
Piilottaa sen.
Puhua siitä taas, jos tarvitsee.
Pääsimme kirkkoon jumalanpalveluksen puolivälissä.
Veimme lapset pyhäkouluun, ja opettajat katsoivat meitä arvostellen.
Kun istuimme penkille, Chuck Morgan -
alkoi silittää ja katsoa minua sillä silmällä.
Hän kysyi: "Mikä hätänä?"
Sanoin, että soitan huomenna terapeutille.
Näin se alkoi. Joka sunnuntaiaamu nousin ylös.
Olin nuori äiti, joten nousin ennen muita, kun oli vielä pimeää,
jotta voisin valmistautua.
Halusin mennä kylpyyn, kuivata hiukset, laittaa meikkiä ja sukkahousut.
Laitoin silloin aina sukkahousut ja mekon kirkkoon.
Sitten herätin kolme pientä lastani, puin ja ruokin heidät yksin,
koska mieheni oli nuori, eikä hänen otsalohkonsa ollut kehittynyt.
Lopulta Chuck Morgan nousi ylös, hyppäsi kalsareihinsa -
ja mutisi jotain.
Chuck Morgan ei käytä paljon sanoja. Hän ei halua puhua.
Hän alkoi tuijottaa minua ja tehdä jotain tällaista.
Tiesin, mitä se tarkoitti.
Varmaan, koska olin käynyt kylvyssä.
Minun piti päättää. Se oli minusta kiinni.
Tuleeko sunnuntaista hyvä?
Menemmekö syömään kanaa kirkon jälkeen?
Vai tuleeko sunnuntaista huono?
Kiroileeko Saatana tila-autossa koko matkan kirkkoon asti?
Se riippui minusta.
Pienet lapseni pitivät kanasta.
Sanoin heidän isälleen…
Jumalanpalvelus oli jo alkamassa.
Sanoin heidän isälleen:
"Hyvä on.
Tavataan komerossa.
Kolme minuuttia aikaa.
Nostan vain toisen jalan näistä sukkahousuista."
Kiitos!
Kiitos kaikille!
Kiitos! Kutsun perheeni lavalle.
Tekstitys: Suvi Korpi