Downloaded from YTS.MX
‫גבירותיי ורבותיי, אימא שלי, ליאן מורגן!‬
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫- ליאן מורגן -‬
‫- דברים שהשתיקה יפה להם -‬
‫תודה לכם, יקיריי מווילמינגטון,‬ ‫צפון קרוליינה.‬
‫חמודים, תודה לכולכם.‬
‫ותודה שצפיתם בספיישל הראשון שלי בנטפליקס.‬
‫תודה לכולכם.‬
‫זה שינה את חיי.‬
‫ו… צפיתי בו רק פעם אחת,‬
‫כי כשאני צופה בעצמי, מתחשק לי להקיא.‬
‫ו…‬
‫אני מתביישת לספר לכם, כשצפיתי בו,‬
‫הייתי צריכה לחשוב‬ ‫"הייתי צריכה לעשות את זה טוב יותר",‬
‫או, "הייתי צריכה להגיד את זה",‬ ‫או, "יכולתי לעשות את זה".‬
‫לא.‬
‫כל מה שחשבתי במשך כל הצפייה בזה‬
‫היה, "מתי השדיים שלי…"‬
‫"מתי השדיים שלי השמינו כל כך?"‬
‫ואני לא מתכוונת…‬
‫תקשיבו, בחורי צפון קרוליינה,‬ ‫לא התכוונתי שהם השמינו בקטע חמוד.‬
‫אני מתכוונת לשדיים גדולים של סבתות.‬
‫זה נראה לי כאילו‬ ‫אחד פונה לכיוון ההוא, והשני לכיוון ההוא.‬
‫ואז, חבר'ה…‬
‫השתתפתי בסרט עם ריס וית'רספון וויל פרל.‬
‫אני יודעת. זה היה מטורף.‬
‫זה צץ משום מקום.‬ ‫אני אספר לכם בזכות מי זה קרה.‬
‫ריס וית'רספון הזאת.‬ ‫המקסימה הזאת, החכמה הזאת.‬
‫אני הייתי אחותה הגדולה, גווינת'.‬
‫תקשיבו לי,‬
‫ריס וית'רספון היא בגודל של הכוס הזאת.‬
‫היא עמדה לידי בסרט החתונה הזה,‬
‫והראש הקטן שלה נגע ממש פה.‬
‫וכשצפיתי בסרט, חשבתי,‬
‫"אה, הראש שלה בגודל של השד הזה."‬
‫צילמנו את הסרט באטלנטה.‬
‫זה לקח חודשיים, וזה היה ממש כיף.‬
‫זה היה כמו להיות במחנה קיץ. באמת.‬
‫אבל פחדתי עד מוות.‬
‫לפני שהלכתי לשם, חשבתי שאחטוף שלבקת חוגרת.‬
‫פחדתי עד מוות.‬
‫חשבתי, "טוב, אני בטח ארד במשקל".‬
‫"אני בטח ארד במשקל כי אני מפחדת עד מוות,‬
‫"ובטח יהיה לי שלשול מטורף כל יום."‬
‫ואז חשבתי, "כל האנשים הקטנים בהוליווד‬ ‫הם קטנטנים כל כך".‬
‫כולם שבריריים וזעירים.‬
‫לגברים יש ראשים גדולים ורגליים קטנות.‬
‫אני לא יודעת אם שמתם לב לזה.‬
‫לדוגמה, טום קרוז. ראש גדול, רגליים קטנות.‬
‫וחשבתי, "טוב,‬
‫"הם בטח לא מאכילים‬ ‫את אנשי הוליווד האלה כשהם מצלמים סרט.‬
‫"זה יועיל לי.‬ ‫אוכל להימנע מאוכל במשך חודשיים."‬
‫לא, זה לא מה שקורה.‬
‫יש דבר שנקרא "קראפטי".‬
‫האנשים המקסימים האלה‬ ‫מבשלים כל היום על סט הצילומים.‬
‫ובגלל שזה מעוגן באיגוד מקצועי,‬
‫הם מחויבים להגיש לך ארוחה חמה‬
‫כל שעתיים וחצי עד שלוש שעות.‬
‫ריס לא אכלה את זה.‬
‫אבל אני אכלתי.‬
‫אני אגלה לכם משהו על סרטים.‬
‫את יושבת שם‬ ‫שעות ארוכות במהלך היום בלי לעשות כלום‬
‫עד שהם קוראים בשמך, ואת די משתעממת.‬
‫ואז איזה איש קטן וחמוד‬ ‫היה צועק, "אמפנדאס",‬
‫ואז הייתי פותחת בריצה מטורפת אליו.‬
‫נעלתי את אותו זוג נעליים לכל אורך הסרט.‬
‫אלה היו נעלי עקב טריז‬ ‫עם רצועה סביב הקרסול.‬
‫ובסוף החודשיים האלה,‬
‫צוות ההלבשה היקר‬ ‫נאלץ לנקב חור נוסף ברצועה שלי.‬
‫כי אגרתי כל כך הרבה נוזלים.‬
‫תראו את הגברים המקסימים האלה הערב‬ ‫שגרים בווילמינגטון, צפון קרוליינה.‬
‫חמודים כל כך.‬
‫הייתם יכולים להישאר בבית ולצפות בבייסבול.‬
‫אבל אתם תצטרכו‬ ‫לשמוע על החזה השמן שלי והנוזלים שאגרתי.‬
‫אם יישאר לי זמן, אני אספר על הריפלוקס שלי.‬
‫אני לא בטוחה. חכו, חבר'ה. אני לא בטוחה.‬
‫טוב, אני רוצה לספר לכם‬
‫שהתאהבתי בכל מי שהיה בסט הצילומים,‬
‫אבל ממש התחברתי לאנשי השיער והאיפור,‬
‫שכולם היו אנשים מקומיים מאטלנטה.‬
‫בכל פעם שנכנסתי לקרוון, הם היו אומרים לי,‬
‫"ליאן, את חייבת לתת לנו‬
‫"לקחת אותך למקום היסטורי מסוים באטלנטה.‬
‫"כל אחד צריך לבקר שם לפחות פעם אחת בחייו.‬
‫"בבקשה, תני לנו לקחת אותך לשם."‬
‫ואני כזה, "בסדר. אני מתה על היסטוריה".‬
‫הם רצו לקחת אותי‬
‫לקלרמונט לאונג'.‬
‫מישהו כאן שמע על זה?‬
‫טוב, בואו נספר‬ ‫לכל שאר האנשים התמימים והמתוקים האלה‬
‫מהו בדיוק אותו סדום ועמורה.‬
‫הקלרמונט לאונג' נמצא במלון קלרמונט,‬
‫וזה, אני מניחה, מלון היסטורי.‬
‫הם צבעו אותו בוורוד,‬
‫ואני חושבת שיקר לשהות שם.‬
‫יש שם בר על הגג‬ ‫שבו צעירים מצטלמים לאינסטגרם‬
‫ומעלים את התמונות משם.‬
‫ואז בתוך המלון יש מסעדה, בר ובית קפה.‬
‫למטה במרתף…‬
‫בתוך בור אפל ושחור,‬
‫נמצא הקלרמונט לאונג'.‬
‫וזה מועדון חשפנות.‬
‫כשגיליתי את זה, אמרתי,‬ ‫"אני מצטערת. אני אישה דתייה".‬
‫ממש. אני כזה, "אני לא נכנסת לזוהמה הזו".‬
‫הם אמרו, "זה לא מה שאת חושבת.‬
‫"תסמכי עלינו. זה לא מה שאת חושבת."‬
‫הדבר היחיד שידעתי על מועדוני חשפנות…‬
‫היה מועדון בנוקסוויל, טנסי.‬ ‫הוא היה ממוקם בצד הכביש המהיר,‬
‫קראו לו "השלל",‬
‫והילדים הקטנים שלי‬ ‫חשבו שזו מסעדה מקסיקנית.‬
‫וגם ראיתי סרטים.‬
‫ראיתי סרטים עם חשפניות וספורטאים מקצועיים,‬
‫עם אורות ועמודים וכל מיני דברים כאלה.‬
‫זה לא היה דומה.‬
‫זה היה דומה יותר‬ ‫למוזאון שמציג תופעות מוזרות.‬
‫אבל לא ידעתי את זה. הם התחננו שאלך לשם.‬
‫הייתי מבוהלת כל כך,‬ ‫ששאלתי את הבת האמצעית שלי, מגי,‬
‫"את חושבת שאם אלך לשם‬
‫"ארגיש את נוכחותו של השטן?"‬
‫והיא אמרה, "כן, אחותי. נראה לי שכן".‬
‫שאלתי את הבן הקטן שלי,‬
‫שמוקסם מחטאים…‬
‫שאלתי, "אתה חושב שארגיש את השטן?"‬
‫הוא ענה, "לא, אני לא חושב".‬
‫שניהם יודעים שאני רגישה מאוד.‬
‫הרגשתי את נוכחותו של השטן‬
‫ברחוב בורבון בניו אורלינס.‬
‫אני חושבת שיש לו חדר קבוע שם.‬
‫ופעמיים בלאס וגאס.‬
‫אז הם המשיכו להתחנן שאלך לשם,‬ ‫כל הזמן התחננו שאלך,‬
‫אז ירדנו במדרגות האפלות שם,‬
‫לתוך הבור הזה.‬
‫עמדו שם למטה‬ ‫גברים גדולים שאמרו, "מזומן בלבד".‬
‫"אם תשתמשו בטלפון שלכם,‬ ‫אנחנו נכה אתכם למוות איתו."‬
‫טוב, הם לא אמרו את זה, אבל זה הרגיש כך.‬
‫אנשי השיער והאיפור אמרו,‬ ‫"את תרוויחי מזה בדיחות חדשות".‬
‫בכל פעם שמישהו אומר לי את זה,‬ ‫אני יודעת שמשהו טראומטי עומד לקרות.‬
‫טוב, נכנסנו למרתף המלון ההוא,‬
‫וזה היה ממש מרתף,‬
‫בלי אורות, בלי עמודים, שום דבר כזה.‬
‫הייתה שם במה קטנטנה עם…‬
‫הבר מקיף אותה והתקרה נמוכה.‬
‫אז כל הנשים שרוקדות שם,‬ ‫והן בגובה של יותר ממטר וחצי,‬
‫צריכות לרקוד ככה.‬
‫נכנסנו לשם…‬
‫וככה אנשי השיער והאיפור חיקו אותי.‬
‫הם אמרו שאחזתי בתיק שלי כל הערב‬ ‫והייתי ככה…‬
‫אחרי שהייתי שם זמן מה, הבנתי‬
‫שיש אנשים מסוימים שאוהבים לבקר במקום הזה.‬
‫קודם כול, הומואים יקרים.‬
‫הומואים יקרים ומקסימים.‬
‫אני לא יודעת אם זה בגלל… היי.‬
‫אני לא יודעת אם זה בגלל‬ ‫שאתם אוהבים לפרגן, להרים ולעשות שמח.‬
‫נכון? אני חושבת שכן, נשמה.‬
‫טוב. וגם קבוצות נשים.‬ ‫קבוצות נשים מבקרות שם.‬
‫זה נשמע כמו קבוצות ללימודי תנ"ך. לא כאלה.‬
‫אלה בנות עם כובעי בוקרים וצעיפי נוצות.‬
‫הן חוגגות שם מסיבות רווקות וימי הולדת,‬ ‫בקטע כזה…‬
‫בחורות כאלה.‬
‫וגם רוצחים סדרתיים.‬
‫רוצחים סדרתיים אוהבים לבקר שם.‬
‫אני יודעת שהבטתי ישר בפרצוף של רוצח סדרתי.‬
‫האישה הראשונה שיצאה לבמה‬
‫הייתה בת 70 לפחות.‬
‫לפני שאתחיל לדבר על הנשים האלה,‬
‫אני לא רוצה שתגידו,‬ ‫"ליאן צוחקת על נשים שמנסות להתפרנס".‬
‫אף אחת לא עושה כסף.‬
‫בסדר? אף אחת.‬
‫זה לא קשור לכסף.‬
‫וזה מקסים שהם נותנים הזדמנות לכל אחת.‬
‫אבל בקיצור, טוב,‬
‫האישה הקטנה הזאת יצאה,‬ ‫והיא על נעלי עקב באורך כזה,‬
‫אבל כף הרגל הקטנה שלה באורך כזה,‬ ‫והיא שחתה לה בתוך נעל העקב הגדולה.‬
‫ואחרי שעוד נשים יצאו לבמה, חשבתי,‬
‫"הנעליים לא מתאימות לאף אחת."‬
‫כולן החליקו ורקדו בתוך הנעליים שלהן.‬
‫חשבתי שבטח יש ערימת נעליים גדולה מאחור,‬
‫והם אומרים להן,‬
‫"קחו זוג נעליים‬ ‫לפני שאתן יוצאות לרקוד שם."‬
‫אבל האישה הקטנה הזאת‬ ‫לבשה מכנסי ג'ינס קצרים וגופייה,‬
‫וזה מה שהיא רקדה איתו.‬
‫זה נראה כמו משהו שמישהי תלבש‬
‫ביום שבת בבוקר בחנות "הכול בדולר".‬
‫ככה זה נראה.‬
‫כמו מישהי שתיגש לשם ותגיד,‬ ‫"אני צריכה דוקטור פפר דיאט,‬
‫"וכמה פחיות של צ'ילי."‬
‫האישה השנייה שיצאה לבמה הייתה בחורה צעירה.‬
‫אני חושבת שהיא הייתה בערך בת 30,‬
‫והיה לה שיער בלונדיני מתולתל‬ ‫ומשקפיים שחורים עם מסגרת עבה.‬
‫היא הייתה נלהבת מאוד.‬ ‫היא יצאה לבמה, והייתה כזה…‬
‫חשבתי, "למי היא נראית?"‬
‫גברת פריזל מ"אוטובוס הקסמים".‬
‫מהטלוויזיה החינוכית.‬ ‫הילדים שלי אהבו את התוכנית הזו.‬
‫והחמודה הזאת רקדה כשהיא לבושה בסט‬ ‫בסגנון הארבעה ביולי, בעיצוב פטריוטי‬
‫בצבעי אדום, לבן וכחול,‬ ‫שכלל חזייה ותחתונים.‬
‫ואני חייבת לומר, הם היו קצת מטונפים.‬
‫וכאימא,‬
‫הדבר היחיד שרץ לי בראש‬ ‫כשהקטנה הזאת רקדה, היה,‬
‫"הלוואי שיכולתי לקחת הביתה‬ ‫את סט החזייה והתחתונים הזה‬
‫"ולהשרות אותו ללילה במים עם אבקת הלבנה."‬
‫אפשר לעשות הכול עם אבקת הלבנה.‬
‫אני מתה עליה.‬
‫חשבתי, "אם רק הייתה לי קערת פלסטיק,‬ ‫הייתי שמה בה כמות כזו של אבקת הלבנה,‬
‫"ואז ממלאת אותה במים,‬ ‫ומשרה ללילה את החזייה ואת התחתונים האלה…"‬
‫אני יודעת.‬
‫חבר'ה.‬
‫תודה, חבר'ה.‬
‫תודה, חבר'ה. אני אוהבת לעשות כביסה.‬
‫טוב.‬
‫אבל באותו ערב יצאתי משם עם שתי מסקנות.‬
‫באמת.‬
‫קודם כול, חשבתי,‬ ‫"אם המצב הכלכלי יהיה קשה…"‬
‫"אם המצב הכלכלי יהיה קשה,‬
‫"אני חושבת שאוכל להיות כוכבת שם. באמת."‬
‫באמת.‬
‫תודה.‬
‫עם הגובה שלי, אני אצטרך להתקפל לשניים.‬
‫המסקנה השנייה הייתה שהשטן לא נמצא שם.‬
‫אני לא חושבת שהשטן היה שם.‬ ‫נראה לי שהשטן אמר, "לא בא לי".‬
‫טוב, אני רוצה לספר לכם‬ ‫שאחרי הספיישל הראשון שלי בנטפליקס,‬
‫הצוות שלי שאל,‬ ‫"איפה את רוצה לנסות את החומר החדש?‬
‫"בואי נשלח אותך לדרום קליפורניה.‬
‫"דרום קליפורניה שטופת השמש.‬
‫"תוכלי לברוח מהחורף בטנסי."‬
‫אמרתי, "בסדר".‬
‫זה היה בינואר 2023,‬
‫וברור שאתם לא זוכרים,‬ ‫כי תושבי קליפורניה המקסימים‬
‫עברו כל כך הרבה עם מזג האוויר וכל זה,‬
‫אבל זה היה גשם שלא ייאמן.‬
‫גשם יוצא דופן שהם לא חוו עשרות שנים.‬
‫אמרו שהוא בסדר גודל תנ"כי.‬
‫סוכנת הנסיעות שלי התקשרה אליי‬ ‫ביום הטיסה לשם, והיא אמרה,‬
‫"סופה בסדר גודל תנ"כי מכה בדרום קליפורניה.‬
‫"את לא תצליחי להגיע לשם."‬
‫היא שלחה לי כתבה עם המילה "תיבה".‬
‫ואני הייתי כזה…‬
‫אבל אני והבן הצעיר שלי טסנו לשם,‬
‫נחתנו, והכול היה בסדר.‬
‫לא ירד כל כך הרבה גשם.‬
‫הם פשוט לא רגילים לזה.‬
‫אני לא יודעת‬ ‫אם אין להם מערכות ניקוז או מה,‬
‫אבל כולן התרוצצו ברחובות‬
‫עם החזייה מעל הבגדים.‬
‫אבל הגענו בלי בעיות. מישהי חמודה באה איתי.‬
‫היא מאחורי הקלעים.‬ ‫היא המאפרת שלי במשרה מלאה.‬
‫תודה.‬
‫אבל בכל אופן, תודה לאל שהיא באה איתי,‬
‫כי לא הייתי מסוגלת‬ ‫לנהוג בתוך כל זה שם בדרום קליפורניה.‬
‫אני לא חושבת שבגיל 59 אני נחשבת זקנה,‬ ‫אבל בהחלט נראה לי שהעצבים שלי גמורים.‬
‫אז לקחנו רכב שכור,‬ ‫ומשם עברנו בשמונה מלונות בארבעה שבועות.‬
‫ובסוף אותו חודש, היא אמרה‬
‫שהיא הייתה על סף להחטיף לי אגרוף בפרצוף.‬
‫היא לא מקשיבה, כי נמאס לה ממני, אני חושבת.‬
‫אבל אני מפחדת ממנה.‬
‫אבל בכל מקרה, היא אמרה שכאשר‬ ‫ישבתי בצד של הנוסע באותה מכונית שכורה,‬
‫אחזתי בידית ההיא כל הזמן,‬
‫ולחצתי על הבלמים בצד של הנוסע.‬
‫אולי זה נכון,‬
‫אבל מישהו היה צריך לעשות את זה.‬
‫בנוסף, אני אוהבת לענוד שעון חכם של אפל,‬
‫כי אני אוהבת לפקח על בריאות הלב שלי.‬
‫ואני גם אוהבת‬ ‫ללחוץ על הכפתור שאומר איפה האייפון שלך.‬
‫זה הדבר הכי טוב שקרה לי אי פעם.‬
‫בהחלט.‬
‫ובסוף אותו חודש, היא צרחה עליי ואמרה,‬
‫"תפסיקי לצפצף עם השעון הזה.‬
‫"האייפון מונח על הברכיים שלך."‬
‫המקום הראשון שנסענו אליו‬ ‫היה אוקסנארד, קליפורניה.‬
‫אני לא יודעת אם מישהו מכם היה שם,‬ ‫אבל זה מקום יפהפה.‬
‫מעולם לא שמעתי עליו. הוא על חוף הים.‬
‫שכרתי בונגלו קטן במרחק שני רחובות מהחוף,‬
‫ואיש קטן ניגש אליי,‬ ‫נתן לי את המפתחות ואמר,‬
‫"המים יעלו מהים על הדבר הזה וכולכם תמותו."‬
‫טוב, תקשיבו, אפשר לומר‬ ‫שזה כמו בווילמינגטון, צפון קרוליינה.‬
‫בתים גדולים ומפוארים, בזה אחר זה,‬
‫עם סירות שעוגנות לידם במים,‬ ‫כמו מכוניות בחניה.‬
‫מעולם לא ראיתי דבר כזה,‬ ‫וחשבתי, "מי האנשים האלה?"‬
‫אז שאלתי אותם,‬
‫"מי אתם?‬
‫"מה אתם עושים למחייתכם?"‬
‫והם אמרו, "אנחנו חקלאים.‬ ‫רבים מאיתנו חקלאים".‬
‫שאלתי, "מה? אני באה ממשפחה של חקלאים.‬
‫"מה אתם מגדלים פה?"‬
‫הם ענו,‬
‫"תותים ומריחואנה".‬
‫הם מגדלים הרבה מריחואנה‬
‫בקליפורניה.‬
‫תבינו, אני לא רגילה לזה.‬
‫בטנסי… אין מריחואנה חוקית בטנסי,‬ ‫לא להנאה ולא לצרכים רפואיים.‬
‫אבל חנויות קנאבידיול‬ ‫צצו בכל רחבי נוקסוויל, טנסי.‬
‫השמועה אומרת‬
‫שהמריחואנה עוד רגע מגיעה.‬
‫אומרים שאלה המקומות שאליהם תגיע המריחואנה.‬
‫בחנויות הקנאבידיול האלה.‬
‫אז הייתי עם הפיזיותרפיסט שלי,‬ ‫ג'סטין, והוא עבד על הסיאטיקה שלי,‬
‫כאן, ועל הדלקת באגן שלי,‬
‫ולפעמים גם הדורבן בכף הרגל שלי מתחיל לכאוב‬
‫כשאני אוכלת יותר מדי לחם.‬
‫ו…‬
‫הוא אמר, "שמעתי דברים טובים על קנאבידיול.‬
‫"אני חושב שהוא מאוד אנטי-דלקתי. מה דעתך…‬
‫"אישה אחת פתחה חנות קנאבידיול בקניון ההוא.‬
‫"אולי תלכי לדבר איתה כשנסיים?"‬
‫אז הלכתי לשם,‬
‫והייתי צריכה לעבור דרך הסאבוויי.‬
‫המקום עם הכריכים.‬
‫והתאפקתי מאוד לא להיכנס לשם,‬
‫כי אני אוהבת את הלחם הזה.‬
‫אבל זה גורם לדורבן.‬
‫אבל בכל מקרה, נכנסתי לחנות הקנאבידיול,‬
‫ויש בה ריח של פצ'ולי וסאבוויי.‬
‫הייתה שם אישה קטנה,‬
‫אישה קטנה שנראית היפית.‬
‫אני לא יודעת למה אני עושה את זה.‬
‫טוב.‬
‫היא נראתה כמו אחת‬ ‫מאותן נשים מצפון קרוליינה‬
‫שאוהבות לנפח זכוכית.‬
‫מהבנות האלה שבאו הנה מאשוויל…‬ ‫אשוויל, צפון קרוליינה.‬
‫היא נראתה כמו אחת מהנשים הבוהמייניות‬ ‫שתמיד נועלות קבקבים.‬
‫כאלה שאולי גם הולכות לפעמים‬ ‫לפסטיבל מספרי סיפורים בסוף השבוע.‬
‫כן.‬
‫היה לה שיער מתחת לזרועות.‬
‫חשבתי, "יודעת מה, אני מבינה.‬ ‫גם אני עייפה. אני מבינה".‬
‫אבל בכל אופן, היא אמרה,‬ ‫"אני חושבת שאוכל לעזור לך".‬
‫היא הביאה לי שקית סוכריות גומי,‬
‫והיה כתוב עליה "דלתא-8".‬
‫לא.‬
‫נכון. מה זה "דלתא-8"?‬ ‫אני עדיין לא יודעת מה זה.‬
‫אבל אני מרגישה שאם מריחואנה מדורגת פה,‬
‫אז זה מדורג ממש מתחת למריחואנה.‬
‫אולי מפזרים על זה קצת אל-אס-די.‬
‫היא אמרה, "טוב, זה מה שאת צריכה לעשות.‬
‫"קחי אחת בכל ערב.‬ ‫את צריכה להיות עקבית לאורך זמן."‬
‫ואני כזה, "בסדר".‬
‫זה הפחיד אותי עד מוות.‬
‫שמתי את השקית במכונית.‬
‫וחשבתי, "כדאי שלא אנהג מהר".‬
‫הבאתי את השקית הביתה.‬
‫וצ'אק מורגן היה שם.‬
‫לא סיפרתי לו מה עשיתי.‬
‫אמרתי, "היי".‬
‫לקחתי את השקית ושמתי אותה בארון שלי.‬
‫וחיכיתי עד רדת הלילה.‬
‫ופחדתי עד מוות. אני פשוט…‬
‫נגסתי באחת מהן.‬
‫נגיסה קטנה.‬
‫אפילו לא נגיסה שלמה. רק נגיסה קטנה.‬
‫אני לא יודעת אם דמיינתי את זה,‬
‫אבל כעבור 20 דקות, הלב שלי דפק כמו פטיש.‬
‫וחשבתי, "אלוהים אדירים,‬
‫"אני חווה פרפור פרוזדורים.‬
‫"אני צריכה ללכת לחדר המיון עכשיו."‬
‫אבל חשבתי, "לא סיפרתי‬ ‫לצ'אק מורגן מה עשיתי,‬
‫"והוא לא ידע מה להגיד לרופא."‬
‫הכול עבר לי בראש.‬
‫ואז התחלתי לחשוב, "המשטרה מגיעה".‬
‫נשארתי ערה עד שתיים לפנות בוקר,‬
‫ועקבתי אחרי הדופק של עצמי.‬
‫בסופו של דבר נרדמתי,‬ ‫אבל זאת לא הייתה שינה טובה.‬
‫התבוססתי במיטה.‬
‫ולכל האנשים בארצות הברית,‬ ‫"להתבוסס" זה אומר‬
‫שהתבוססתי במיטה.‬
‫אני פשוט…‬
‫התבוססתי.‬
‫התבוססתי כל הלילה במיטה‬ ‫וחלמתי דברים איומים.‬
‫חלמתי שאני וג'ון ויין‬
‫נלחמים בריקרדו מונטלבן…‬
‫כשאנחנו רוכבים על סוס כל הלילה.‬
‫מאז לא לקחתי עוד אחת מהסוכריות האלה.‬
‫אבל לא זרקתי אותן.‬
‫הן בארון שלי.‬
‫אני לא יוצרת קשר עין איתן.‬
‫אני פשוט עוברת לידן.‬
‫בסוף השבוע השני שהיינו בקליפורניה,‬ ‫הלכנו לבראה,‬
‫שהיא גם עיר יפהפייה.‬
‫והתושבים שם יפים, מתוקים ומקסימים.‬
‫זה היה אמור להיות סוף השבוע‬ ‫שבו לבת שלי ימלאו 25.‬
‫אבא שלה התקשר ואמר, "אני רוצה להיות איתכן.‬ ‫אני אקנה כרטיס טיסה ואבוא לשם."‬
‫אז התקשרתי לסוכנת הנסיעות שלי‬ ‫ואמרתי, "כדאי שתזמיני עוד חדר.‬
‫"כי אבא שלהם מתגעגע אליי."‬
‫אני לא יודעת‬ ‫מה הקטע של צ'אק מורגן עם חדרי מלון.‬
‫אבל ברגע שהוא נכנס לחדר במלון,‬ ‫נהיה לו מבט מזוגג בעיניים,‬
‫ואני מרגישה שאני מגיבה כך.‬
‫הסיבה לכך שנאלצתי לקחת חדר נוסף במלון‬
‫היא שהילדה ואני יצאנו לסיבוב הופעות יחד.‬
‫היא איתי כל הזמן. הופעתי איתה 150 פעם.‬
‫אבא שלהם לא רוצה שאבזבז כסף,‬
‫אז נאלצנו לחלוק חדר.‬
‫אז ישנו תחת-אל-תחת במיטה זוגית‬ ‫בכל מקום שהיינו בו.‬
‫לאורך כל חיי הנישואים שלי,‬
‫צ'אק מורגן אמר לי לא לבזבז כסף‬
‫ושאנחנו נאבד הכול. הוא ניסה להפחיד אותי.‬
‫הקול שלו מהדהד לי בראש.‬ ‫אני שומעת אותו אומר,‬
‫"כדאי מאוד שתאכלי‬ ‫את ארוחת הבוקר הקונטיננטלית שבחינם.‬
‫"שלא תעזי ללכת למסעדה."‬
‫טוב, אז צ'אק מורגן‬ ‫קנה כרטיס טיסה זול ביותר.‬
‫הוא היה צריך לקום באמצע הלילה,‬
‫ולטוס בטיסות המשך בכל רחבי ארה"ב.‬
‫הוא סוף סוף הגיע לשם כשהוא מותש בטירוף.‬
‫וצ'אק מורגן לא מנמנם,‬ ‫אבל הוא נמנם פה ושם באותו יום‬
‫וצפה במשחק כדורסל של טנסי בחדר המלון.‬
‫ואז אני הלכתי למועדון והופעתי פעמיים.‬
‫הייתי אמורה לעבוד על חומרים חדשים,‬
‫אבל כל מה שחשבתי עליו במשך כל אותו זמן,‬
‫"הוא ינוח הרבה."‬
‫ואני אצטרך לעשות‬
‫דברים שהשתיקה יפה להם…‬
‫כל הלילה‬
‫כדי שלילדה שלי יום הולדת מהנה.‬
‫לא נעים לי להגיד.‬
‫אם יש פה בחורות בשנות ה-20 או ה-30 שלהן,‬ ‫לא נעים לי להגיד לכן את זה,‬
‫אבל אני רוצה להיות כנה.‬
‫אני לא רוצה לחרטט אתכן.‬
‫אני לא אומרת שאתן חייבות, אבל…‬
‫אני מזנה את עצמי לצ'אק מורגן…‬
‫כבר יותר מ-34 שנים‬
‫כדי שלילדים שלי יהיו נעליים טובות.‬
‫צ'אק נמצא מאחורי הקלעים הערב.‬
‫הוא ישמח לצאת לבמה ולהגיד לכם עכשיו…‬
‫אוי ואבוי. צ'אק מורגן הולך לעוף על עצמו.‬
‫הוא ישמח לצאת לבמה ולהגיד לכם,‬
‫"אל תדאגו, היא לא הייתה זונה טובה."‬
‫זה מה שהוא היה אומר.‬
‫טוב, כשהגיע הזמן ללכת לשם,‬
‫חשבתי שכדאי שאקח מחברת.‬
‫אני בשנות ה-50 שלי.‬ ‫אני לא מצליחה להיזכר אפילו בשם שלי.‬
‫חיפשתי בחדר המשחקים של הילדים שלי.‬ ‫עדיין גרתי בבית שבו גידלתי אותם.‬
‫אם יש לכם בנות,‬ ‫יכול להיות שגם הן עושות את זה,‬
‫אבל הבנות שלי, לא משנה לאן הלכנו,‬
‫אם זה "וולגרינס", "טארגט", "וולמארט",‬ ‫לא משנה לאן, הן היו אומרות,‬
‫"אני צריכה מחברת.‬
‫"היא צריכה להיות סגולה או ורודה,‬ ‫וצריך שיהיה עליה לב."‬
‫ואז הן היו לוקחות אותה הביתה,‬ ‫כותבות בה משפט דרמטי,‬
‫ואז זורקות אותה.‬
‫שמרתי את כל המחברות,‬ ‫ומצאתי מחברת סגולה עם לב.‬
‫ומגי שלי, הבת האמצעית, הרגישה מכולם,‬
‫כתבה פתק מקסים למורה שלה בכיתה ד'‬
‫על כמה שהיא אוהבת אותה‬ ‫ומה היא תקנה לה לחג המולד.‬
‫וזה גרם לי לחשוב על זה.‬
‫כשהייתי אימא צעירה, תמיד נסעתי במיניוואן,‬
‫וצ'אק מורגן דאג לפרנס אותנו היטב,‬
‫אבל הוא היה עסוק בנסיעות בכל רחבי ארה"ב.‬
‫היו לי ילדים קטנים, כולם בהפרשי גיל קטנים,‬
‫והיה נדמה שכולם‬ ‫בוכים ומרביצים זה לזה כל הזמן.‬
‫ואני הייתי על סף טירוף,‬
‫מנסה לקחת אחד מהם לאימון כדורגל‬
‫שהוא ממש לא רצה ללכת אליו.‬
‫וכולם היו בוכים וצועקים,‬ ‫והילדה הרגישה שלי, האמצעית,‬
‫נהגה לשאול אותי שאלות עמוקות כל הזמן.‬
‫לדוגמה, שאלות על מערכת השמש.‬
‫ולבסוף, יום אחד, אמרתי,‬ ‫"מותק, אני לא הקשבתי בבית הספר.‬
‫"יש משהו שאת רוצה לדעת‬ ‫על 'צעירים חסרי מנוח'?"‬
‫תקשיבו, הייתה לה תקופה‬
‫שבה היא התעסקה במי יגיע לגן עדן.‬
‫היא רצתה שכולם יגיעו לגן עדן.‬
‫אני זוכרת שהיא שאלה אותי על אנשים,‬
‫וכולם היו צועקים במושב האחורי,‬ ‫הם היו רעבים וכל זה,‬
‫והיא אמרה בקול הקטן שלה,‬
‫"אימא, ג'וני קאש יגיע לגן עדן?"‬
‫אני זוכרת את היום ההוא,‬ ‫ואני זוכרת מה אמרתי. אמרתי, "כן".‬
‫"ג'וני קאש יגיע לגן עדן."‬
‫הוא וג'ון הפיצו את הבשורה עם בילי גראהם‬ ‫בכל רחבי ארצות הברית.‬
‫ברור שהוא יגיע לגן עדן.‬
‫טוב, התחלתי לחשוב על זה כשהייתי…‬ ‫כל זה רץ לי בראש.‬
‫יש לי כלה ש…‬
‫אנחנו מאוהבים בה.‬ ‫היא כל כך חכמה ואימא טובה,‬
‫וכשאני צופה בה מדברת עם הנכדים שלי,‬
‫היא מדברת בהיגיון.‬
‫וזה עורר בי זיכרונות.‬
‫ואני חושבת שדיברתי שטויות במיץ עגבניות.‬
‫אבל הייתי עייפה.‬
‫אז היא התעסקה במי יגיע לגן עדן,‬ ‫והיא שאלה אותי‬
‫לגבי ג'יי-לו.‬
‫זה היה לפני שנים,‬ ‫ואני מעריצה שרופה של ג'יי-לו.‬
‫היא שאלה, "אימא, ג'יי-לו תגיע לגן עדן?"‬
‫אני רק רוצה להבהיר לכם,‬ ‫הייתי במקום רע, בסדר?‬
‫הייתי במקום רע,‬ ‫ואני חושבת שבדיוק עליתי מידה במכנסיים.‬
‫והיא שאלה אותי על ג'יי-לו.‬ ‫"היא תגיע לגן עדן?" ואמרתי, "לא יודעת".‬
‫לא יודעת. אני חושבת‬ ‫שהיא צריכה להתבגר מבחינה רוחנית.‬
‫ו…‬
‫היא קופצת בין הרבה גברים כרגע.‬
‫אמרתי את זה.‬ ‫אני זוכר שאמרתי את זה. וזו הייתה טעות.‬
‫ואני מצטערת. לא הייתי צריכה להגיד את זה.‬ ‫אם יש סיבה שלא הייתי צריכה,‬
‫זה שאני הייתי עם יותר גברים‬ ‫ממה שג'יי-לו אפילו תכננה.‬
‫פשוט…‬
‫זה היה נורא. נורא.‬
‫ההבדל היחיד היה‬ ‫שהגברים שלי לא היו מצליחנים.‬
‫בואו נעבור על כמה מהגברים של ג'יי-לו.‬
‫אין לנו זמן לכולם, אבל…‬
‫זוכרים את הראשון, רקדן הליווי?‬
‫זוכרים אותו? כריס?‬ ‫אני חושבת ששמו היה כריס.‬
‫מה קרה לו? מישהו בדק מה איתו?‬
‫ואז היא הייתה עם בן אפלק בפעם הראשונה,‬
‫והם היו מתנשקים‬ ‫כאילו הם טורפים זה לזה את השפתיים.‬
‫אני לא יודעת מה קרה.‬ ‫אולי זה היה לא יציב מספיק.‬
‫ואז הוא התחתן עם ג'ניפר גרנר הקטנה.‬
‫אני יודעת. מעולם לא פגשתי אותה,‬ ‫אבל היא נראית מקסימה.‬
‫היא נראית כמו אחת שקונה ב"קסטרו".‬
‫כמו כולם.‬
‫ואז ג'יי-לו התחתנה‬ ‫מארק אנתוני הקטן עם עיני הצפרדע.‬
‫ראש גדול, רגליים קטנות.‬
‫כן.‬
‫הוא בגודל של סוכריית מציצה נגד שיעול כזאת.‬
‫תסתכלו. מוכשר. מוכשר מאוד.‬
‫ואז היא הייתה עם איי-רוד הגדול.‬ ‫אני כל פעם שוכחת מאיי-רוד.‬
‫ואז היא חזרה להיות עם בן אפלק,‬ ‫הם התחתנו, וחשבתי,‬
‫"אוי, זה לא נראה טוב."‬
‫כי בכל סרטון או תמונה שלהם,‬
‫כשהם היו יוצאים מאיזשהו מקום, הוא נראה…‬
‫ברור שהוא סגד לה, כי היא זוהרת.‬
‫שמתם לב לזה? היא זוהרת.‬ ‫היא יפהפייה בעיניי.‬
‫קראתי במגזין "פיפל" שהיא אוכלת הרבה סלמון.‬
‫טוב.‬
‫זה נכון.‬
‫כולנו צריכים לאכול הרבה סלמון.‬
‫טוב, אז הנה עוד סיפור‬ ‫על הרגישות הגדולה של הבת האמצעית שלי.‬
‫הילדים שלי למדו‬ ‫בבי"ס נוצרי בנוקסוויל, ואהבנו אותו מאוד.‬
‫הוא היה כמו משפחה בשבילנו.‬
‫בית הספר היסודי היה קטנטן.‬
‫לבחורה שעבדה בקבלה קראו ג'יני,‬ ‫חברה טובה שלי.‬
‫הקפצתי לשם את הילדים שלי באותו בוקר,‬
‫ואז חזרתי אחר הצהריים,‬
‫וכשג'יני ראתה אותי,‬ ‫היא הניחה יד על החזה שלה ואמרה,‬
‫"אלוהים, ליאן, איך את מצליחה ללכת?‬
‫"את צריכה שאקרא למישהו?‬ ‫את צריכה ללכת לבית החולים?"‬
‫שאלתי, "על מה את מדברת?"‬ ‫היא אמרה, "מגי אמרה שעברת ניתוח היום.‬
‫"היא ביקשה תפילה."‬
‫"התפללנו למענך במערכת הכריזה‬ ‫לאורך כל היום."‬
‫אמרתי, "ג'יני, החלפתי ההתקן תוך רחמי".‬
‫אני רוצה שהבנים בצפון קרוליינה‬
‫ידעו שהייתי פורייה מאוד.‬
‫הייתי פורייה מאוד, השבח לאל.‬
‫הייתי פורייה כמו עמק נאפה.‬
‫אני חושבת שזה בגלל שאני באה ממשפחת חקלאים.‬
‫הרגנו בעצמנו את הבקר שלנו.‬
‫ויש לי קרסוליים עבים‬ ‫שמתאימים לעבודה בשדות.‬
‫אבל בכל מקרה, הייתי צריכה‬ ‫להחליף התקן תוך רחמי כל חמש שנים‬
‫כי צ'אק מורגן‬ ‫לא עבר קשירה של צינור הזרע, ו…‬
‫אבל שיהיה. זה בסדר.‬
‫אני רוצה לספר לכם שבית הספר‬ ‫הנוצרי הנפלא הזה סידר לי תורנות ארוחות.‬
‫הם סידרו לי תורנות ארוחות.‬
‫מישהו הביא לי קציץ בשר‬
‫באותו יום.‬
‫והוא היה טעים.‬
‫אז אני באמת מקווה ומתפללת עבור כולכן‬
‫שתהיה לכן חברה שתכין לכן קציץ בשר‬
‫כשתחליפו את ההתקן התוך רחמי שלכן.‬
‫אני יודעת איך זה.‬
‫אני יודעת.‬
‫אנשים שואלים אותי כל הזמן,‬
‫"צ'אק מורגן כועס עלייך כשאת מדברת עליו?"‬
‫ואני עונה, "לא.‬
‫"הוא רוצה שאדבר עליו."‬
‫הוא אומר, "תספרי להם את זה".‬
‫הוא אומר, "למה שלא תספרי להם‬ ‫על הפעם ההיא שנעצרתי?"‬
‫בסדר.‬
‫זה היה לפני יותר מ-25 שנה.‬
‫היו לנו שלושה ילדים קטנים מתחת לגיל חמש,‬
‫והחברה שלו שלחה אותנו לנסיעה הראשונה שלנו,‬
‫לפוארטו ויארטה, מקסיקו.‬
‫התרגשתי כל כך לקראת הנסיעה הזאת.‬
‫מעולם לא הייתי במקום כזה.‬
‫אימא ואבא שלי טיפלו בילדים שלי במשך שבוע,‬
‫אז לא הייתי צריכה לדאוג להם.‬
‫התרגשתי מאוד.‬
‫לקחנו טיסה משדה התעופה הקטן שלנו‬ ‫בנוקסוויל, טנסי, וזה לקח יום שלם.‬
‫משהו כמו 12 שעות.‬ ‫פרדות, רכבות, מטוסים, סירות, לא יודעת,‬
‫כדי להגיע לצד השני, לצד הפסיפי.‬
‫נכנסנו לחדר המלון.‬
‫ונאלצתי לעשות דברים שהשתיקה יפה להם.‬
‫במשך שבעה ימים.‬
‫לא יצא לי בכלל לראות‬ ‫את פוארטו ויארטה, מקסיקו.‬
‫בסוף אותו שבוע, הייתי מרוקנת.‬
‫ואז הגיע הזמן לטוס כל הדרך חזרה.‬ ‫לקח עוד 12 שעות כדי לחזור.‬
‫הגענו לשדה התעופה הקטן שלנו במזרח טנסי,‬
‫נחתנו בחצות,‬
‫והיינו צריכים לנסוע‬ ‫לבית שלנו במזרח טנסי, ואז חשבתי,‬
‫"אם רק אוכל‬ ‫לגעת שוב בילדים ואז ללכת לישון,‬
‫"הכול יהיה בסדר."‬
‫אבל איך לא, המשטרה עצרה את צ'אק מורגן בצד.‬
‫אני חושבת שהוא נסע מהר מדי.‬
‫בסוף התברר שהסיבה למעצר לא הייתה רצינית,‬ ‫אבל לא ידענו את זה.‬
‫אני חושבת שזה היה קשור‬ ‫לעוד דוח שהוא לא שילם.‬
‫עמדנו בשוליים, והניידת חנתה לפנינו.‬
‫הסתכלתי לעבר הניידת דרך הפנסים,‬
‫וחשבתי, "זה לא ייקח הרבה זמן.‬ ‫אנחנו נסיים תוך זמן קצר.‬
‫"אני אהיה בבית."‬
‫הם ניגשו מסביב, לקחו את הרישיון שלו.‬
‫ואז הוציאו אותו מהמכונית ולקחו אותו לחזית.‬
‫צפיתי בכל ההתרחשות הזאת מול הפנסים,‬ ‫והם אזקו אותו.‬
‫הוא הסתובב אליי, ואני הגבתי…‬
‫והוא מלמל משהו כמו "אלוהים אדירים, ליאן".‬
‫כל חיי חלפו לנגד עיניי.‬
‫חשבתי, "הוא חבר בקרטל סמים.‬
‫"יש לו עוד משפחה באיידהו."‬
‫תמיד חשבתי שיש לו עוד משפחה באיידהו,‬
‫כי לאורך כל חיי הנישואים שלנו,‬ ‫הוא נהג לומר, "אמרתי לך את זה",‬
‫והוא לא אמר.‬
‫הוא חושב שהוא סיפר לי דברים, והוא לא סיפר.‬
‫אני הייתי אומרת, "מעולם לא שמעתי את זה".‬
‫לבסוף, יום אחד שאלתי,‬ ‫"יכול להיות שאמרת את כל זה לאישה באיידהו?"‬
‫"אתה תרשה לה לאכול במסעדה, צ'אק?"‬
‫טוב, אני רוצה לספר לכם,‬ ‫כשפגשתי את צ'אק מורגן,‬
‫למדנו באוניברסיטת טנסי.‬
‫קדימה וולס!‬
‫הוא עשה תואר שני במנהל עסקים,‬ ‫קיבל ציונים מעולים,‬
‫עבד בשלוש עבודות וחיזר אחריי.‬
‫ואני הייתי…‬
‫בלגן מהלך, מותק.‬
‫בקושי הצלחתי לסיים את הלימודים.‬
‫סיימתי את התואר בשיניים. זה לקח לי שנים.‬
‫פרשתי, חזרתי, וכל זה…‬
‫טוב.‬
‫אבל כשידעתי שאתחתן עם צ'אק מורגן, חשבתי,‬
‫"אלוהים אדירים.‬
‫"הוא חכם כל כך.‬
‫"הוא יכול לעשות הכול. הוא יטפל בכל דבר.‬
‫"הוא יעבוד כמו חמור.‬
‫"ואני אעשה חיים. אני פשוט…"‬
‫התחתנו וילדתי את התינוק הראשון שלי איתו.‬
‫ואז יום אחד נפל לי האסימון.‬
‫חשבתי, "הוא חכם בעבודה.‬
‫"לא בבית."‬
‫וחשבתי, "אוי לא.‬
‫"אין מצב שאני האחראית פה.‬
‫"אין מצב שאני אהיה‬ ‫זאת שתצטרך לטפל בכל זה."‬
‫כי שלוש שנים לפני כן עוד רקדתי‬ ‫לצלילי השיר של פרינס, "כשיונים בוכות".‬
‫מבינים? הייתי כזה…‬
‫אני אספר לכם מתי התחרפנתי באמת.‬
‫ילדתי את התינוקת השנייה שלי.‬
‫היא נולדה בשלושה באפריל.‬ ‫זה היה השבוע האחרון של מרץ.‬
‫הייתי צפויה ללדת בכל רגע,‬ ‫ובדיוק ירד שלג כבד במזרח טנסי.‬
‫היה שלג על הקרקע.‬
‫והיה לי… הבכור שלי, צ'רלי, היה בן שנתיים.‬
‫הוא הפסיק לישון צהריים,‬ ‫ועדיין היה בחיתולים.‬
‫הוא היה תינוק מקסים, אבל פעיל מאוד.‬
‫הוא היה מכה על דלת הכניסה בניסיון לצאת‬
‫כדי לרוץ לאורך הפס הצהוב של הכביש המהיר.‬
‫אני הייתי שחוקה עד דק.‬
‫עמדתי ללדת בכל רגע, וחטפתי דלקת גרון קשה.‬
‫לרופא הנשים שלי קראו פיט,‬ ‫שהיה איתנו בקבוצת הלימוד של הכנסייה.‬
‫הוא היה חמוד כל כך.‬
‫לא רציתי שהוא יראה אותי ככה.‬
‫אבל פיט אמר, "את סובלת מדלקת גרון חריפה.‬
‫"אצטרך לאשפז אותך בבית החולים למשך הלילה.‬
‫"תצטרכי להיות מחוברת לשקית נוזלים ולנוח."‬
‫ואני אמרתי,‬
‫"באמת?‬
‫"אני יכולה ללכת לבית החולים?‬
‫"למשך הלילה?"‬
‫זה היה כאילו שלחו אותי‬ ‫לחופשה באיי טורקס וקאיקוס.‬
‫לקחו אותי לבית החולים.‬
‫צ'אק החזיק את צ'רלי שהיה בן שנתיים.‬
‫הם הקפיצו אותי לבית החולים‬ ‫מוקדם באותו בוקר ואז נעלמו.‬
‫הם חזרו רק מאוחר באותו ערב.‬
‫שאלתי, "איפה היית?"‬
‫הוא ענה, "שום מקום".‬
‫שאלתי, "למה אתה לובש טרנינג? אתה מזיע".‬
‫הוא אמר, "טוב, ליאן,‬ ‫שיחקתי כדורסל במתנ"ס".‬
‫שאלתי, "על מגרש שלם?"‬
‫הוא ענה, "כן, למה?"‬
‫שאלתי, "מי שמר על התינוק שלנו‬ ‫בזמן ששיחקת כדורסל על מגרש שלם?"‬
‫ואז הסתכלתי למטה, ואני רואה‬ ‫שהתינוק שלי עם חיתול שתפח עד הקרסוליים.‬
‫שאלתי, "מה הוא אכל?"‬
‫והוא ענה, "אכל?"‬
‫אמרתי, "צ'אק, הם… תקשיב לי.‬
‫"הם ישחררו אותי מחר בצהריים‬
‫"ואתה צריך להביא לי בגדים."‬
‫אני רוצה לספר לכם‬
‫מה הוא הביא אותי לבית החולים.‬
‫הוא הביא לי זוג תחתונים…‬
‫שהיו משולש‬
‫עם שרוכים מחוברים אליו.‬
‫הטבור שלי היה כזה גדול.‬
‫הבטן שלי הגיעה עד לכאן.‬
‫הייתי חייבת איכשהו‬ ‫לנסות ללבוש את התחתונים האלה.‬
‫לדעתי כבר ראו את הראש של התינוק.‬
‫לדעתי כבר ראו את הראש.‬
‫התחתונים האלה היו בגודל של מארק אנתוני.‬
‫הוא הביא לי זוג נעלי עקב בגובה 15 ס"מ.‬
‫שחורות. נעלי עקב שחורות.‬
‫הבנות פה שבגילי,‬ ‫אתן זוכרות שלקת'י לי גיפורד‬
‫הייתה קולקציית בגדי היריון משלה בוולמארט?‬
‫אתן זוכרות את זה?‬
‫זה היה מדהים.‬
‫הכול היה זול מאוד.‬ ‫בגדים פשוטים שאפשר להתאים ביניהם.‬
‫אהבתי את זה.‬
‫ואז קרה משהו עם סדנת היזע בחו"ל.‬
‫סגרו אותה, ואני הייתי שבורה.‬
‫אבל בכל מקרה, הוא הביא לי‬ ‫מכנסי שלושת רבעי קיציים של קת'י לי גיפורד.‬
‫קיציים. היה שלג על הקרקע במזרח טנסי.‬
‫מכנסיים קיציים.‬
‫הוא הביא לי חולצת קיץ‬
‫שלא הייתה חולצת היריון.‬
‫כך שהיא הגיעה לי עד לפה.‬
‫ומעיל פרווה מזויפת, מעיל שחור וגדול‬
‫שאני בטוחה שרקדתי איתו במועדון‬ ‫לצלילי השיר של פרינס.‬
‫אני זוכרת את האחיות המתוקות‬ ‫שהובילו אותי החוצה בכיסא גלגלים.‬
‫אני בטוחה שבדרך חזרה לבית החולים‬ ‫הן הביטו זו בזו ואמרו,‬
‫"היא זונה."‬
‫תרשו לי לספר לכם על הנכדים היקרים שלי.‬
‫תודה.‬
‫מתוקים כאלה. אני מאוהבת בהם,‬ ‫ואני מקווה שיהיו לי עוד עשרה.‬
‫אבל יש לי שני נכדים, בני שנתיים וארבע.‬
‫הגדול מביניהם קורא לי סבתא.‬
‫כשהוא נשאר אצלנו,‬ ‫הוא מחזיק במעקה ומחזיק לי את היד,‬
‫ואומר, "חכי, סבתא, חכי".‬
‫הוא חושב שאני חסרת אונים.‬
‫זה שונה מאוד להיות אימא מאשר להיות סבתא.‬
‫שני התפקידים נפלאים, אבל שונים לחלוטין.‬
‫אני חושבת שזה ההבדל:‬
‫כשהתינוקות שלי רוצים משהו,‬
‫אני אתן להם אותו.‬
‫הבן שלי ואשתו הם הורים נפלאים,‬
‫אבל יש להם יציאות מעצבנות.‬
‫דברים כמו, "די עם צעצועי הרכיבה".‬
‫ואני כזה, "טוב, אבל אני לא יכולה‬ ‫להחזיר את הטנדר עם הנגרר הזה".‬
‫הם אמרו לי לפני כמה ימים,‬ ‫"נצטרך לגמול אותו מהמוצץ".‬
‫וחשבתי, "כן, זה רעיון טוב".‬
‫ואז הלכתי הביתה‬ ‫והזמנתי כמה שיכולתי באינטרנט.‬
‫עכשיו אני מבינה‬ ‫למה אימא ואבא שלי היו כאלה.‬
‫הם עזרו לי מאוד.‬ ‫הילדים שלי היו הולכים לישון אצלם.‬
‫אני זוכרת שבאתי לאסוף אותם,‬ ‫ואמרתי לאבא שלי,‬
‫"אבא, יש להם שכבה צהובה על השיניים.‬
‫"הם צחצחו שיניים מאז שהלכנו?"‬
‫ואבא שלי רעד מעצבים ואמר,‬
‫"הם לא רצו!"‬
‫אימא שלי, לוסיל, בכל פעם שהילדים‬
‫היו באים לבקר אותה,‬ ‫אימא הייתה פותחת את הדלת האחורית ואומרת,‬
‫"ברוכים הבאים. הנה כמה טושים.‬ ‫תציירו על הקיר.‬
‫"תיכנסו לבית של סבתא,‬ ‫ותעלו על המיטה של סבתא,‬
‫"וקחו איתכם את דלי העוף הזה."‬
‫"קחו את דלי העוף הזה ושקית מרשמלו קטנים.‬
‫"תתבוססו במיטה של סבתא‬
‫"ותצפו בערוץ דיסני עד שלוש לפנות בוקר."‬
‫זה בדיוק מה שגם אני עושה, מותק.‬ ‫זה בדיוק מה שגם אני עושה.‬
‫אני יודעת.‬
‫מי לא אוהב לאכול עוף במיטה?‬
‫אני רוצה לספר לכם‬ ‫שאנחנו מתחננים בפניהם לצאת לחופשה איתם.‬
‫אנחנו רוצים את התינוקות.‬ ‫אני רוצה את כל הילדים והתינוקות שלי איתי.‬
‫רק שתדעו, אני מתה על חוף הים.‬
‫מתה על חוף הים.‬
‫ואתם מסודרים פה. באמת.‬ ‫אני מקווה שאתם מודעים לכך.‬
‫אם אצליח בגדול יום אחד,‬ ‫אשמח להיות בחוף הים.‬
‫אבל צ'אק מורגן לא מאמין באושר.‬
‫אז…‬
‫החופשה האהובה עליו היא סקי בשלג.‬
‫אז כשנפגשנו בלימודים, הוא אמר,‬ ‫"אני אגדל את הילדים שלי על סקי בשלג".‬
‫וחשבתי, "ואו, מה זה?"‬
‫לא ידעתי על זה הרבה,‬
‫כי גדלתי בעיירה עם 500 תושבים‬
‫על גבול קנטקי-טנסי,‬
‫ואנשים לא עושים סקי שם.‬
‫אני זוכרת שראיתי את זה‬ ‫מדי פעם בטלוויזיה וחשבתי,‬
‫"אלה בטח המלכה ואנשיה."‬
‫אבל בכל מקרה, צ'אק מורגן, כשהתחתנו‬
‫הוא רצה שאלמד סקי,‬ ‫אז הוא קנה לי תלבושת ממש יפה.‬
‫תלבושת סקי.‬
‫אם יצא לכם לעשות סקי,‬ ‫אתם יודעים שמדובר בציוד יקר מאוד,‬
‫אז נאלצתי ללבוש אותה במשך 15 שנה.‬
‫ולא הקפדתי על המשקל.‬
‫אז בפעם הראשונה שהלכתי, הוא שלח אותי‬ ‫לביוור קריק היפהפייה שבקולורדו.‬
‫מקום יפהפה, אני יודעת.‬
‫הוא רשם אותי לשיעורי סקי עם קבוצת אנשים,‬
‫והמדריך שלנו נראה כמו מיט רומני.‬
‫והייתי על ההר שם, ורציתי להיות…‬ ‫הייתי לבושה בתלבושת,‬
‫ורציתי להיות נערת סקי‬ ‫רזה, צעירה, חמודה וכיפית.‬
‫טוב.‬
‫נכנסה איזו מערכת קרה גדולה.‬
‫איזו מערכת חורפית גדולה נכנסה,‬ ‫והשלג פשוט עף במאוזן.‬
‫הראות הייתה אפסית.‬
‫מיט הסתכל על כולנו ואמר,‬
‫"אם נצליח לרדת…"‬
‫"אם נצליח לרדת מההר הזה,‬
‫"אני אצטרך לבדוק שלא חטפתם כוויות קור באף.‬
‫"הטמפרטורה היא שבע מעלות מתחת לאפס."‬
‫ואני זוכרת שחשבתי, "כיף?"‬
‫"מה אנחנו עושים פה למעלה?" בסדר.‬
‫בפעם הבאה שנסעתי לסקי,‬
‫חיכינו עד שהילדים שלנו‬ ‫היו בני שלוש, חמש ושבע,‬
‫ואז צ'אק מורגן ניגש אליי ואמר,‬
‫"אני אקח אתכם‬ ‫מטנסי לקולורדו לשבוע של סקי בשלג."‬
‫והדבר היחיד שאפשר להשוות לזה‬
‫זה אולי עבודה במכרה פחם.‬
‫מעולם לא עבדתי במכרה פחם, אבל זה נראה רע.‬
‫אז, זו הגישה שלי בנוגע לסקי.‬
‫על ההר עצמו נמצאים כל אנשי ה"שופוני".‬
‫שם הם שוכרים ובעלים של בתים‬ ‫שמתוכם הם יוצאים לסקי,‬
‫וכולם נראים כמו בו דרק.‬
‫צ'אק מורגן אוהב לעשות הכול בזול.‬
‫הוא מעדיף לשכור דירה‬ ‫במרחק שלוש עיירות מההר.‬
‫אז כולנו היינו יוצאים לשם,‬ ‫ובכל בוקר הוא היה קם‬
‫ואומר, "חייבים לעלות על מעלית הסקי.‬
‫"שילמתי המון כסף.‬ ‫צריך לזוז, חייבים לעלות לשם."‬
‫והילדים הקטנים שם,‬
‫המומים.‬
‫תתעוררו.‬
‫ואני הייתי צריכה להלביש את כל הילדים‬
‫עם המון שכבות. המון שכבות.‬ ‫בגדים תחתונים ארוכים.‬
‫צועדת לאורך השורה ומנסה להלביש את הילדים,‬
‫כשהם חצי רדומים, שפוכים לגמרי.‬
‫כשסיימתי להלביש אותם,‬ ‫הרגשתי כאילו עבדתי יום שלם בשדה.‬
‫ואז הייתי צריכה להכין צהריים לכולם,‬
‫כי שלוש מנות עוף‬ ‫עולות 45 דולר על ההר ההוא.‬
‫ואז הגיע הזמן‬ ‫לעלות על השאטל שנוסע במעלה ההר,‬
‫והיינו צריכים לסחוב את הדברים של כולם,‬ ‫כי מדובר בילדים קטנים.‬
‫הם היו אומרים, "אני לא יכול‬ ‫להחזיק את הקסדה שלי. לא יכול לסחוב כלום".‬
‫"איבדתי את הכפפות שלי.‬ ‫אני לא יודע איפה שום דבר נמצא."‬
‫סחבנו הכול כמו פרדות משא,‬ ‫בניסיון להעמיס הכול על השאטל.‬
‫ואז הייתי צריכה לנעול נעלי סקי לילדים.‬
‫הם היו אומרים,‬ ‫"לא, אימא. אל תנעלי לי את נעלי הסקי".‬
‫ואני לא מאשימה אותם.‬ ‫ניסיתם פעם לנעול נעלי סקי?‬
‫בכל פעם שאני נועלת אותן,‬ ‫אני חושבת, "השוקיים שלי מדממות.‬
‫"הנעליים שלי מתמלאות בדם.‬ ‫אני מרגישה את זה."‬
‫זה אחד מהזיכרונות שנשארו איתי.‬
‫הילדה הקטנה כאן מאחור,‬ ‫שהיא המאפרת שלי ונוסעת איתי,‬
‫אומרת שעכשיו היא המטפלת שלי.‬
‫וזה די נכון.‬
‫אבל היא הביאה לי נחת.‬ ‫זו הילדה השלישית שלי.‬
‫היא הביאה לי נחת והיא כל כך מצחיקה,‬ ‫אבל היא הייתה קוץ בתחת.‬
‫היא הייתה קוץ בתחת. היא עושה מה שבא לה.‬
‫ככה מאז שהייתה בת 18 חודשים.‬ ‫אי אפשר לעשות איתה כלום.‬
‫יצאנו לסקי. היא הייתה‬ ‫בערך בת ארבע או חמש באותה שנה.‬
‫קניתי לה חליפה בצבע ורוד פוקסיה,‬ ‫והייתי מבסוטית עד הגג.‬
‫כולם יצאו לעשות סקי, ונותרנו שתינו.‬
‫עלינו בקרונית קטנה למעלה,‬ ‫אל מסלול המתחילים,‬
‫ולא לוקח זמן רב להגיע למסלול המתחילים.‬
‫אף אחד אחר לא היה על הקרונית,‬ ‫ואז היא התחילה להוריד את כל הבגדים שלה.‬
‫הכול. ממש כל הבגדים.‬
‫בעוד שתי שניות היא תהיה עירומה.‬
‫שאלתי אותה, "מה את עושה?"‬
‫היא אמרה, "מגרד לי בחור של התחת".‬
‫ואני זוכרת…‬
‫אני זוכרת שהתפללתי.‬
‫אני זוכרת שהתפללתי לאל‬
‫ואמרתי, "אלי הטוב,‬
‫"מה כבר עשיתי‬
‫"שמגיעה לי חופשה כזאת?"‬
‫אז פשוט הסתכלתי עליה ואמרתי,‬
‫"תגרדי שם."‬
‫אנחנו משתדלים לנסוע כל שנה,‬ ‫כי צ'אק מורגן והילדים מתים על זה.‬
‫כל הילדים מתים על זה.‬
‫אבל בפעם האחרונה‬ ‫שהייתי על מגלשי סקי, הייתי בת 47.‬
‫עכשיו אני בת 59.‬
‫והייתי… נסענו לאלטה שביוטה, מקום יפהפה.‬
‫לבשתי את התלבושת הצמודה ההיא.‬
‫עליתי במעלית הסקי.‬
‫הייתי במעלית הסקי, עמדתי לרדת ממנה,‬ ‫ובאמת שרציתי לעשות סקי באותה שנה.‬
‫היה לי את כל הציוד. הייתי מוכנה.‬
‫ואני יודעת איך לרדת ממעלית סקי,‬ ‫ואני יודעת איך לעשות סקי.‬
‫אבל משהו לא הסתדר לי באותו יום,‬
‫ונפלתי ממעלית הסקי ישר לתוך השלג.‬
‫וזה… הדבר ההוא המשיך להסתובב, אז אני פשוט…‬
‫ואז בחור עם שיער ארוך שעבד שם,‬
‫עם כל מיני דברים שיוצאים לו מהגבות,‬
‫ניגש אליי ואמר,‬
‫"קומי."‬
‫אני אגלה לכם משהו, חבר'ה מווילמינגטון,‬
‫אני הזנחתי את שרירי הליבה שלי.‬
‫ו…‬
‫הזנחתי קשות.‬
‫הזנחתי את שרירי הליבה שלי.‬
‫ועדיין הייתי עם מגלשי הסקי עליי.‬ ‫נאלצתי לנסות להתרומם כך עם המקלות.‬
‫אין לי מושג איך קמתי. אני לא זוכרת.‬
‫נראה לי שהיה לי בלקאאוט,‬ ‫כי אני לא זוכרת כלום.‬
‫אבל הבן שלי עמד שם וראה הכול.‬
‫הבן המתוק שלי.‬
‫ואז כשהגעתי לפסגת ההר איכשהו,‬
‫הוא הביט בי ואמר,‬
‫"את בסדר.‬
‫"בסדר? את בסדר, אימא.‬
‫"את בסדר.‬
‫"בואי נרד מההר הזה". אמרתי, "לא".‬
‫הוא אמר, "את בסדר, הכול טוב".‬
‫אמרתי, "לא, אלוהים דיבר אליי".‬
‫הוא אמר, "הוא לא דיבר". אמרתי, "דווקא כן.‬
‫"זה לא היה קול שאפשר לשמוע.‬
‫"זה היה בתוך הלב שלי."‬
‫זה נכון. אלוהים דיבר אליי.‬ ‫אני זוכרת מה הוא אמר.‬
‫הוא אמר, "תעיפי את הדברים האלה, ליאן".‬ ‫זה מה שהוא אמר.‬
‫ואז אני חושבת שהוא אמר,‬
‫"לכי לשבת בביתן של הפיצה שם‬ ‫ותישארי שם כל השבוע."‬
‫ואני הייתי כזה,‬
‫"בסדר."‬
‫טוב, כולכם הייתם מקסימים.‬
‫תקשיבו לי, כן? השעה עכשיו 20:30.‬
‫אני רוצה שתהיו במיטה עד 21:15.‬
‫בסדר?‬
‫אני רוצה שכולכם תהיו במיטות.‬
‫אז אם יש לכם‬ ‫מלטונין או מגנזיום בתיקים שלכם,‬
‫חכו עוד קצת.‬ ‫תנו לי כמה דקות, ואז תיקחו אותם.‬
‫טוב, יש לי עוד דבר אחד לספר לכם,‬ ‫ואז תוכלו ללכת הביתה.‬
‫כולכם הייתם מקסימים.‬ ‫תודה שאתם עושים את זה בשבילי.‬
‫תודה לכולכם.‬
‫טוב.‬
‫צ'אק מורגן ואני גדלנו‬ ‫עם חינוך דתי בכנסייה.‬
‫ואני רציתי להעניק את זה גם לילדים שלי,‬ ‫וגם הוא רצה.‬
‫אני לא אומרת את זה כדי להגיד,‬ ‫"גידלתי את הילדים שלי עם חינוך דתי".‬
‫אני אומרת לכם‬
‫שאנחנו כל כך לא מתפקדים.‬
‫אנחנו כל כך דפוקים ולא מצליחים לתפקד,‬
‫שאני לא יודעת מה היה עולה בגורלנו‬ ‫אם אלוהים לא היה איתנו.‬
‫אני רצינית.‬
‫אני יודעת.‬
‫אני יודעת. הללויה. אלוהים איתנו.‬
‫אבל אני רוצה להגיד לכם שאני מאמינה שהשטן‬
‫לא רצה שהמשפחה שלי תלך לכנסייה.‬
‫אז הוא נהג לבקר בבית שלנו‬
‫בכל יום ראשון בבוקר‬
‫כדי לחמם קצת את העניינים.‬
‫צ'אק מורגן ואני היינו רבים‬ ‫בכל יום ראשון בבוקר‬
‫כמו שני כלבים נגועים בכלבת בחצר.‬
‫אני מתביישת לספר לכם,‬ ‫אבל זה העניין שהיינו רבים בגללו.‬
‫אני אוהבת להגיע לכנסייה בזמן.‬
‫אני אוהבת להגיע לכנסייה לפני שהכול מתחיל.‬
‫צ'אק מורגן הוא איש מצליח מאוד,‬ ‫מאוד אובססיבי לפרטים, ועם אישיות מסוג A.‬
‫הכול אצלו בחיים צריך להיות מדויק ביותר.‬
‫חוץ מזמן.‬
‫אין לו שום תפיסת זמן.‬
‫לכל מקום שאי פעם היינו בו ב-34 שנים,‬ ‫הגענו תמיד באיחור.‬
‫ואני אישה שמגיעה בזמן, כך שזה תמיד קשה.‬
‫טוב. אני הייתי יושבת‬ ‫במיניוואן בכביש הגישה לבית,‬
‫עם מנוע פועל ועם שלושה ילדים קטנים,‬
‫בזמן שצ'אק מורגן היה עומד ליד הכיור במטבח‬
‫ומקלף תפוח בתחתונים.‬
‫ואני הייתי רותחת מזעם.‬
‫בסוף הוא היה יוצא, ואני הייתי זועמת.‬
‫כולי עם כתמי זיעה בבית השחי,‬ ‫והייתי אומרת, "זה כבר התחיל".‬
‫זה אמור היה להתחיל.‬ ‫והייתי אומרת, "כבר עדיף שלא נלך.‬
‫"עדיף שנחזור הביתה".‬ ‫ואז הוא היה עושה לי… בחזרה.‬
‫טוב. אני אספר עוד דבר על צ'אק מורגן.‬
‫בכל פעם שאנחנו רבים,‬ ‫הוא מתנהג כאילו זה מעולם לא קרה.‬
‫הוא לא רוצה לדבר על זה. אל תזכירי את זה.‬
‫פוף, הכול נעלם.‬
‫אני…‬
‫אני מעדיפה לפתור מחלוקות.‬
‫אני מעדיפה לדבר על זה שוב ושוב ושוב.‬
‫ואז אני אוהבת לשמור את זה בבטן.‬
‫להדחיק את זה.‬
‫ואז לשלוף את זה בחזרה כשצריך.‬
‫כשהיינו מגיעים לבסוף לכנסייה,‬ ‫התפילה הייתה כבר באמצע.‬
‫היינו מכניסים את הילדים‬ ‫לכיתת לימודי הנצרות,‬
‫והמורים היו מסתכלים עלינו‬ ‫בקטע של "תשתדלו יותר".‬
‫ואז סוף סוף הייתי מתיישבת על הספסל‬ ‫עם צ'אק מורגן, והוא היה מתחיל ללטף אותי‬
‫ומסתכל עליי כאילו שהוא רוצה להתמזמז איתי.‬
‫הוא היה אומר, "מה קרה?"‬
‫ואני הייתי עונה,‬ ‫"אני אתקשר למטפלת זוגית מחר".‬
‫ככה זה היה מתחיל.‬
‫בכל יום ראשון בבוקר הייתי מתעוררת.‬
‫הייתי האם הצעירה,‬ ‫אז הייתי קמה בחושך לפני כולם‬
‫כדי שאוכל להתחיל להתכונן.‬
‫רציתי לעשות אמבטיה ולייבש את השיער‬
‫להתאפר, ללבוש גרביונים.‬
‫בזמנו, לבשתי גרביונים ושמלה לכנסייה.‬
‫ואז הייתי מעירה את שלושת ילדיי,‬
‫והייתי מלבישה ומאכילה אותם לבדי,‬
‫כי בעלי היה צעיר‬ ‫והאונה הקדמית שלו עוד לא התפתחה.‬
‫ואז, בסופו של דבר, צ'אק מורגן היה מתעורר,‬
‫מסדר את הגומי של מכנסי הבוקסר שלו,‬
‫משתעל כדי להוציא משהו.‬
‫צ'אק מורגן לא משתמש בהרבה מילים.‬ ‫הוא לא אוהב לדבר.‬
‫הוא היה מתחיל לנעוץ בי מבט‬
‫ועושה משהו כזה.‬
‫אני ידעתי מה זה אומר.‬
‫אני חושבת שזה בגלל שעשיתי אמבטיה.‬
‫והייתי צריכה להחליט.‬
‫זה היה תלוי בי.‬
‫האם זה יהיה יום ראשון מוצלח?‬
‫האם נלך לאכול עוף אחרי הכנסייה?‬
‫או שזה יהיה יום ראשון רע?‬
‫והשטן יקלל במיניוואן כל הדרך לכנסייה.‬
‫זה תלוי בי.‬
‫והילדים הקטנים שלי אוהבים עוף.‬
‫אז הייתי אומרת לאבא שלהם…‬
‫קחו בחשבון שהתפילה בכנסייה עומדת להתחיל.‬
‫הייתי אומרת לאבא שלהם…‬
‫"בסדר."‬
‫"בוא ניפגש בארון."‬
‫"יש לך שלוש דקות."‬
‫"אני מוכנה להוציא רק רגל אחת‬ ‫מהגרביונים האלה.‬
‫תודה רבה לכולכם!‬
‫תודה לכולכם!‬
‫תודה לכולכם! אני אעלה לבמה את המשפחה שלי!‬
‫תרגום כתוביות: לאה שרמן-קיש‬