Downloaded from YTS.MX
Hölgyeim és uraim, az anyám, Leanne Morgan!
Official YIFY movies site: YTS.MX
LEANNE MORGAN: KIMONDHATATLAN DOLGOK
Köszönöm, drága Wilmington, Észak-Karolina.
Köszönöm, drágáim.
És azt is, hogy megnéztétek az első Netflix-különkiadásom.
Köszönöm.
Az sorsfordító volt.
Én csak egyszer néztem meg,
mert ha visszanézem magam, attól mindig rám jön a hányinger.
És…
És hát szégyellem, de amikor megnéztem,
nem azon agyaltam, hogy nem lett elég jó,
vagy hogy hogy mondhattam vagy tehettem ezt.
Nem.
Egész idő alatt csak arra tudtam gondolni,
hogy: „A melleim meg mikor…”
„A melleim meg mikor lettek ekkorák?”
És ezt nem…
És, észak-karolinai srácok, ezt nem jó értelemben mondom.
Nagy, lógós nagyimellekről beszélek.
És úgy tűnt, az egyik arrafelé lóg, a másik meg arra.
Aztán meg egy filmben szerepeltem Reese Witherspoonnal és Will Ferrell-lel.
Tudom. Az durva volt.
A semmiből jött. Elmondom, ki intézte.
A drága, zseniális Reese Witherspoon.
Ő választott ki a nővérének, Gwynethnek.
És hadd mondjam el,
hogy Reese Witherspoon akkora, mint ez a pohár!
És ott állt mellettem ebben az esküvői filmben,
és a kis feje pont idáig ért.
És a film láttán arra gondoltam: „Akkora a feje, mint egy mellem.”
Atlantában forgattunk. Két hónapig tartott, és oltári volt.
Olyan volt, mint egy nyári táborban. De tényleg.
De halálosan rettegtem.
Mielőtt odamentem, azt hittem, övsömört kapok.
Halálra voltam rémülve.
Azt gondoltam: „Na, most tuti lefogyok.
Most tuti lefogyok ettől a stressztől,
és valószínűleg mindennap brutális hasmenésem lesz.”
Aztán arra gondoltam: „A hollywoodi arcok olyan picikék!”
Mindenki törékeny és icipici.
A férfiaknak óriási fejük és rövid lábuk van. Nektek feltűnt már?
Ott van például Tom Cruise. Óriási fej, rövid láb.
És azt gondoltam: „Hát,
ezek a hollywoodi arcok tuti nem kapnak enni a forgatásokon.
Az nekem jót fog tenni. Elvagyok két hónapig kaja nélkül.”
De nem épp ez a helyzet.
Vannak a cateringesek.
És ezek a drágaságok egész nap főznek, amíg tart a forgatás.
És mivel van szakszervezet,
meleg ételt kell felszolgálniuk
két és fél-háromóránként.
Reese nem ette meg.
De én igen.
Hadd meséljek a filmekről!
Egész nap csak ülsz ott, és csinálod a semmit,
és csak unatkozol, amíg meg nem hallod a neved.
Aztán egy kis cukipofa azt kiáltja, empanada,
én meg már rohanok is, ahogy csak bírok.
Végig ugyanazt a cipőt hordtam a filmben,
egy telitalpút, aminek bokapántja volt.
És a két hónap végére
az öltöztetőknek új lyukat kellett ütnie a pántba.
Mert annyira bevizesedtem.
Mennyi tündéri pasi jött el ma ide, az észak-karolinai Wilmingtonba!
De édesek vagytok!
Most otthon nézhetnétek a baseballt.
Erre a lógó melleimmel és a vizesedésemmel fárasztalak.
Ha lesz rá időnk, a refluxomra is kitérünk.
Még nem tudom. Várjátok ki, fiúk! Még nem tudom.
Oké, hadd mondjam el,
hogy mindenkit imádtam azon a forgatáson,
de főleg a fodrászokat és a sminkeseket,
akik helybéli, atlantai emberek voltak!
És ha csak bementem a lakókocsijukba, azt mondták:
„Hadd vigyünk el téged
erre a történelmi jelentőségű atlantai helyre!
Ezt mindenkinek látnia kell legalább egyszer. Hadd vigyünk el oda mi!”
Mondom: „Oké, úgyis bírom a történelmet.”
Mindenképp el akartak vinni
a Clermont Lounge-ba.
Hallott itt bárki erről a helyről?
Na, mondjuk el a többi ártatlan, drága kis teremtésnek,
mi az a förtelmes fertő!
A Clermont Lounge a Clermont Hotelben van,
ami gondolom egy jó régi hotel.
És rózsaszín az egész.
És azt hiszem, elég drága is.
Van egy bár a tetőn, ahonnan a fiatalok képeket töltenek fel az Instára.
A hotelben van egy étterem, egy bár és egy kávézó.
Lent az alagsorban…
egy sötét, fekete lyukban
van a Clermont Lounge.
És az egy sztriptízbár.
Amikor ezt megtudtam, szóltam, hogy: „Bocs, de én Isten gyermeke vagyok.”
Tudom. Azt mondtam: „Én be nem megyek.”
Mire ők: „Ez más, mint gondolod. Bízz bennünk! Ez más, mint hiszed.”
Csak annyit tudtam a sztriptízbárokról…
Volt egy az autópálya mellett Knoxville-ben, Tennessee államban,
amit The Catchnek hívtak,
és a gyerekeim mexikói étteremnek hitték.
És hát filmeket is láttam.
A filmekben sztriptíztáncosok meg profi sportolók,
fények, rudak, meg ilyesmik voltak.
Ez nem olyan.
Ez inkább olyan, mint valami fura tárgyakkal teli múzeum.
De én nem tudtam. És folyton nyaggattak.
Úgy kivoltam, hogy megkérdeztem a középső gyerekemet:
„Szerinted ha elmegyek oda,
érezni fogom a Sátán jelenlétét?”
Mire ő: „Még szép, csajszi.”
Aztán megkérdeztem a legkisebbtől,
aki odavan a bűnökért…
„Szerinted érezni fogom a Sátánt?”
Erre ő: „ Nem hinném.”
Tudják, hogy nagyon érzékeny vagyok. Éreztem a Sátán jelenlétét
még a Bourbon Streeten is. New Orleansban.
Szerintem az az állandó lakcíme.
De Las Vegasban is éreztem kétszer.
Szóval, folyton nyaggattak, hogy menjek el oda,
így hát lementem velük azokon a sötét lépcsőfokokon,
ebbe a verembe.
Legalul egy hústorony állt, és azt mondta: „Csak kápét fogadunk el.
Ha bármiért is előveszed a mobilod, azzal verlek agyon.”
Jó, ezt nem mondta, de ilyen érzés volt.
A többiek azt mondták, innen új sztorikat meríthetek.
Ha valaki ezt mondja, tudom, hogy valami borzasztó fog történni.
Szóval lementünk a hotel alagsorába,
ami tényleg egy alagsor volt fények, rudak, meg minden ilyesmi nélkül.
Csak egy aprócska színpad volt ott.
A köré építették a bárt, és nagyon alacsony volt a belmagasság.
Szóval a 150 centi fölötti táncosoknak
így kellett táncolniuk.
Bementünk…
A sminkesek és a fodrászok szerint ezt csináltam.
Azt mondták, egész este így tartottam a táskám.
Egy idő után aztán rájöttem,
hogy vannak, akik szeretnek oda járni.
Először is, a drága meleg pasik.
Drága, tündéri meleg pasik.
És ez talán azért van, mert… Szióka!
És ez talán azért van, mert imádtok biztatni, lelkesíteni és feldobni másokat.
Tudod? Szerintem igen, drágaságom.
Oké. És még ott vannak a női társaságok. Ők járnak oda.
Ez olyan bibliakörösen hangzott. Ezek nem ők.
Hanem cowboykalapos, boát viselő lányok.
Lánybúcsút meg szülinapot tartanak, és így…
Ilyen lányok.
Aztán vannak a sorozatgyilkosok.
Ők is szeretnek oda járni.
Onnan tudom, hogy az egyiknek a szemébe néztem.
Az első nő, aki kijött táncolni,
legalább 70 éves volt.
Mielőtt még róluk beszélnék,
nem akarom, hogy azt érezzétek, más nők megélhetésén gúnyolódom.
Itt senki sem keres pénzt.
Oké? Senki.
Ez nem a pénzről szól.
És kedves, hogy bárkit hagynak fellépni.
Na, de szóval
kijött ez az aprócska nő egy kábé ekkora magas sarkúban,
de csak ekkora volt a lábfeje, amin csak úgy lötyögött az a nagy cipő.
Aztán a többi táncos láttán azt gondoltam:
„Itt senkire sem jó a cipője.”
Mindenki csúszkálva táncolt a cipőjében.
Gondoltam, tuti van hátul egy halom cipő, és azt mondták nekik:
„Vegyetek fel egy pár cipőt, mielőtt kimentek!”
De ezen az aprócska nőn egy farmersort és egy trikó volt,
és ezekben táncolt.
Ilyen szettet szombat reggelenként szoktak felvenni
a sarki diszkontba.
Úgy nézett ki.
Úgy, mint aki azt gondolja: „Kell pár üveg cukormentes Dr Pepper
meg pár konzerv csili.”
Másodikként egy fiatal lány jött ki.
Úgy nagyjából 30 éves lehetett,
szőke, göndör haja volt, és fekete, szarukeretes szemüvege.
Nagyon lelkes volt. Kijött, és így csinált…
Mondom: „Kire hasonlít?
Megvan! Miss Mitzire A varázslatos iskolabuszból.”
A tévében adták. A gyerekeim imádták azt a mesét.
És a kicsike mintha július 4-ére öltözött volna be,
egy hazafias, piros, fehér, kék fehérneműszettben táncolt.
És hát meg kell, hogy mondjam, kicsit koszos volt.
És anyaként,
ahogy elnéztem, csak arra tudtam gondolni, hogy:
„Bárcsak hazavihetném ezt a szettet
bemosószappanozni és beáztatni!”
Mosószappannal bármit ki lehet szedni. Egyszerűen imádom.
Arra gondoltam: „Ha foghatnék egy Tupperware tálat,
beletehetnék ennyi mosószappant,
felönthetném vízzel, és beáztathatnám éjszakára azt a bugyit és melltartót…”
Tudom.
Jaj!
Köszönöm szépen!
Köszönöm. Szeretek mosni, na!
Oké.
Aznap két gondolattal a fejemben jöttem el onnan.
De tényleg.
Az első ez volt: „Ha egyszer megszorulnék…”
„Ha egyszer megszorulnék,
nagy sikerem lenne ott. Az tuti.”
Az tuti.
Köszönöm.
Magas vagyok. Előre kéne dőlnöm.
A második gondolatom az volt, hogy nem volt ott a Sátán.
Nem hiszem, hogy ott volta Sátán. Ez neki is sok volt.
Képzeljétek, az első Netflix-különkiadásom után
a csapatom azt kérdezte: „Hol akarsz az új anyagodon dolgozni?
Menj el Dél-Kaliforniába!
A napsütötte Dél-Kaliforniába! Ott kiszakadhatsz a tennesseei télből.”
Mondom: „Oké.”
Ez 2023 januárjában volt, és tudom, hogy nem emlékeztek rá,
mert szegény kaliforniaiak folyton hadakoznak az időjárással,
de akkor valami hihetetlen mennyiségű eső esett.
De annyi, amennyi évtizedek óta nem.
Már bibliai csapást emlegettek.
Aznap repültünk, és felhívott az utazási ügynököm, és azt mondta:
„Bibliai csapás méretű vihar érte Kaliforniát. Nem tudtok odajutni.”
És küldött egy cikket, benne a „bárka” szóval.
Én meg…
De a legkisebb gyerekemmel felszálltunk a gépre,
aztán minden gond nélkül leszálltunk.
Nem volt vészes az eső.
Csak ott nem voltak ehhez hozzászokva.
Talán ott nincs csatornarendszer, vagy valami,
de mindenki úgy rohangált az utcákon, hogy a melltartója volt kívül.
De a kicsikémmel nem lett semmi bajunk.
Itt van hátul. Ő a sminkesem.
Köszönöm.
De hála Istennek, ő is jött velem,
mert én képtelen vagyok Dél-Kaliforniában vezetni.
Nem hiszem, hogy 59 évesen öreg lennék, de az idegeim már tropák.
Szóval kibéreltünk egy autót, és négy hét alatt nyolc hotelben laktunk.
És az együtt töltött egy hónap végén azt mondta, bemos egyet.
Ezt sem hallgatja, mert torkig van velem.
De félek tőle.
Na, de szóval azt mondta, hogy beültem mellé az anyósülésre,
végig kapaszkodtam abba a fogantyúba,
és az anyósülésen ülve próbáltam nyomni a nem létező fékemet.
És talán így volt, de valakinek muszáj volt.
És szeretek Apple watchot hordani,
hogy figyelhessem a szívműködésemet.
És imádom a gombot, ami megmutatja, hol az iPhone-om.
Az a legjobb dolog az életemben.
Tudom.
És az egy hónap végére a lányom azt üvöltötte nekem:
„Ne nyomkodd már azt az Apple watchot!
Az öledben van az iPhone-od.”
Először Oxnardba mentünk. És nem tudom, közületek volt-e már ott valaki,
de egyszerűen gyönyörű az a hely.
És sosem hallottam róla. A parton fekszik.
Kibéreltem egy bungalót a part közelében,
és egy aprócska férfi adta oda a kulcsokat, mondván:
„Az óceán át fog csapni a bungalón, és megöli magukat.”
Oké, ez valószínűleg itt, Wilmingtonban is így van.
Nagy, szép házak állnak egymás mellett,
és hajók sorakoznak előttük a vízben, mint a kocsik a felhajtókon.
Én még sosem láttam ilyet, és arra gondoltam: „Kik lakhatnak itt?”
Hát megkérdeztem:
„Kik laknak itt?
Miből élnek?”
Erre azt mondta: „Termesztünk.
Sokan termesztünk.”
Mondom: „Mi? Az én családom is gazdálkodott.
Mit termesztenek?”
Erre ő:
„Epret és füvet.”
Rengeteg füvet termesztenek
Kaliforniában.
És nekem ez szokatlan.
Tennesseeben… Nálunk se rekreációs, se orvosi céllal nem legális a fű.
De Knoxville-ben minden sarkon nyílt egy CBD-üzlet.
És azt pletykálják,
hogy a fű is hamarosan odaér.
Méghozzá ott lesz fű.
Azokban a CBD-üzletekben.
A gyógytornászomnál, Justinnál voltam, aki az isiászomat kezelte,
itt, és a begyulladt a csípőmet,
és a fájó talpamat is, mert néha talpi bőnyegyulladást kapok,
ha túl sok kenyeret eszem.
És azt mondta: „Leanne, sok jót hallottam a CBD-ről.
Szerintem nagyon jó gyulladáscsökkentő. Miért nem…
Egy nő CBD-üzletet nyitott ezen az üzletsoron.
Miért nem beszélsz vele, miután végeztünk?”
Így hát odamentem, és el kellett sétálnom a Subway mellett.
Szendvicsek mellett.
És nehéz volt megállnom, hogy bemenjek,
mert szeretem azt a kenyeret.
De talpi bőnyegyulladásom lesz tőle.
Na, szóval bementem abba a CBD-üzletbe,
aminek pacsuli és Subway-szaga volt.
És egy picike nő volt ott,
aki úgy nézett ki, mint egy hippi.
Nem tudom, miért csinálom ezt.
Oké.
Úgy nézett ki, mint azok a kis alacsony, észak-karolinai nők,
akik szeretnek üveget fújni.
Néhány asheville-i lány… Asheville, Észak-Karolina.
Úgy nézett ki, mint azok a művészlelkű, klumpahordó nők.
Akik hétvégén mesemondó fesztiválra járnak.
Igen.
Nem borotválta a hónalját.
Azt gondoltam: „Tudod, mit? Megértem. Én is fáradt vagyok.”
Na, de azt mondta: „Szerintem tudok segíteni.”
Elment, és hozott egy zacskó gumicukrot,
amin a „Delta-8” felirat állt.
Nem.
Tudom. Mi az a Delta-8? A mai napig sem tudom.
De úgy éreztem, ha a fű itt van,
akkor ez közvetlenül alatta van.
És talán meghintették egy kis LSD-vel.
Így szólt: „A következőt kell tennie.
Fontos, hogy minden este vegyen be egyet.”
Mondom: „Oké.”
Ez halálra rémített.
Aztán beszálltam a kocsiba. Gondoltam, most jobb, ha nem hajtok gyorsan.
És hazavittem.
És Chuck Morgan várt otthon.
És nem mondtam el neki, mit tettem.
Csak odaköszöntem.
Megfogtam, és hátravittem a szekrényembe.
Aztán estig vártam.
És halálra voltam rémülve. Csak…
Leharaptam egy picit az egyikből. Csak egy picit.
Meg sem ettem egy egészet.
Nem tudom, hogy pszichés volt-e,
de 20 perc múlva majd' kiugrott a szívem a helyéről.
Azt gondoltam: „Jóságos ég,
félrever a szívem!
Azonnal be kell mennem a sürgősségire.
De nem mondtam el Chuck Morgannek, hogy mit tettem,
és nem fogja tudni, mit mondjon az orvosnak.”
Mindenféle gondolat kavargott a fejemben. Azt hittem, jön a rendőrség.
Hajnali kettőig ültem,
és figyeltem a pulzusomat.
Végül elaludtam, de nem aludtam valami jól.
Összevissza hánykolódtam.
És az amerikaiaknak mondom, hogy ez azt jelenti,
hogy hánykolódtam az ágyban.
Egyszerűen csak
hánykolódtam.
Egész éjjel hánykolódtam, és borzasztó dolgokat álmodtam.
Azt álmodtam, hogy én és John Wayne
Ricardo Montalbán ellen harcolunk…
lóháton. Ez ment egész éjjel.
Azóta sem vettem be olyan gumicukrot.
De nem dobtam ki.
A szekrényemben vannak.
Rájuk sem nézek.
Csak elmegyek mellettük.
A második kaliforniai héten Breába mentünk,
ami szintén gyönyörű.
Ott is kedves, aranyos, jó lelkű emberek élnek.
És az én kicsikém azon hétvégén töltötte be a 25-öt.
A apja is ott akart lenni.
Azt mondta, vesz egy repjegyet, és odajön.
Felhívtam az utazási ügynökömet: „Foglalj le egy másik szobát!
Mert hiányzok a gyerekeim apjának.”
Nem tudom, mi leli Chuck Morgant a hotelszobákban,
de amint belép egybe, elhomályosul a tekintete,
én meg ezt csinálom.
És azért kellett még egy hotelszoba,
mert a kicsikémmel együtt turnéztunk.
Folyton velem van. Százötven fellépést nyomtunk le együtt.
És az apja elég spúr,
ezért mindig egy szobában aludtunk.
Ezért mindenhol egymásnak háttal aludtunk egy franciaágyon.
És a házasságunk alatt
Chuck Morgan végig azt mondta, ne költekezzek,
és hogy földönfutók leszünk. Rám akart ijeszteni.
A fejembe férkőzött.
Hallom a hangját: „Aztán megedd az ingyenes kontinentális reggelit!
Ne merj a Panerában enni!”
Na, szóval Chuck Morgan megvette a legolcsóbb repjegyet.
Az éjszaka közepén kellett kelnie,
és vagy százszor kellett átszállnia.
Mire végül odaért, teljesen kipurcant.
És tőle meglepően, Chuck Morgan egész nap szundított,
és a hotelszobában nézte a tennesseei kosárlabdacsapatot.
Aztán elmentem egy klubba, és lenyomtam két fellépést.
Új anyagot kellett volna kitalálnom,
de a színpadon állva csak az járt a fejemben,
hogy Chuck jól kipiheni magát.
És én kénytelen leszek
kimondhatatlan dolgokat csinálni…
egész éjjel,
hogy a kicsikémnek jó szülinapja legyen.
Utálom ezt mondani.
Ha vannak itt fiatal, 20-30 éves lányok, utálom, hogy ezt kell mondjam,
de őszinte akarok lenni.
Nem akarlak hiú ábrándokba ringatni.
És nem mondom, hogy nektek is muszáj lesz,
de én prostituáltam magam Chuck Morgannek…
az elmúlt 34 évben,
hogy a gyerekeimnek jó cipője legyen.
És Chuck ma itt van hátul.
Most szívesen kijönne, hogy azt mondja…
Ajjaj! Chuck Morgan most el fog szállni.
Most szívesen kijönne, hogy azt mondja:
„Ne aggódjatok, jó prosti volt.”
Ezt mondaná.
Na szóval, mielőtt elindultam, úgy döntöttem, viszek füzetet.
Ötvenes vagyok, a saját nevemet is elfelejtem.
Benéztem a gyerekek játszószobájába. Azóta is ugyanott lakom.
Nem tudom, a ti lányaitokkal is ez volt-e,
de az enyémek, akárhova is mentünk,
legyen az Walgreens, Target vagy Walmart, mindenhol azt mondták:
„Kell egy füzet.
És lila vagy rózsaszín legyen, és legyen rajta egy szív!”
Aztán hazavitték, beleírtak egy drámai mondatot,
és elhajították.
Én mindet eltettem, és megtaláltam ezt a lilát, rajta egy szívvel.
És az én Maggie-m, a középső, aki a legérzékenyebb,
leírta benne a negyedikes tanárának,
hogy mennyire szereti, és mit vesz neki karácsonyra.
És erről eszembe jutott,
hogy fiatal anyaként mindig volt egy kisbuszom,
és bár Chuck Morgan csodás életet teremtett nekünk,
folyton távol volt, utazgatott Amerika-szerte.
És én ott voltam ezzel a sok gyerekkel,
akik folyton sírtak, és csépelték egymást.
Én meg kapaszkodtam a kormányba, hogy elvigyem őket a fociedzésre,
amire nem is akartak járni.
Folyton sírtak meg kiabáltak, és a legérzékenyebb, a középső,
folyton mélyenszántó kérdéseket tett fel nekem.
Például a naprendszerről.
Egy nap végül azt mondtam: „Kicsim, én nem figyeltem a suliban.
A Nyughatatlan fiatalokkal kapcsolatban van kérdésed?”
És volt egy olyan időszaka,
amikor azért aggódott, hogy ki jut a mennybe.
Azt akarta, hogy mindenki oda jusson, és másokról kérdezgetett,
miközben a többiek hátul üvöltöttek meg éhesek voltak,
ő a kis hangján azt kérdezte: „Anyu, Johnny Cash a mennybe jut?”
Emlékszem arra a napra és a válaszomra. Azt mondtam: „Igen.
Johnny Cash a mennybe jut.”
Ő, June meg Billy Graham országszerte terjesztették az igét.
Igen, a mennybe jut.
És elkezdtem ezen agyalni, amikor… Ez járt a fejemben.
Van egy menyem, aki…
Imádjuk őt, kész zseni és csodálatos anya,
és figyelem, ahogy az unokáimmal beszél.
És van értelme annak, amit beszél.
És ettől visszagondoltam a múltra.
És szerintem mindenféle őrültséget hordtam össze.
De fáradt voltam.
Szóval Maggie azon aggódott, ki jut a mennybe, és J-Lóról kérdezett.
Ez régen volt és én imádom J-Lót.
Azt kérdezte: „Anyu, J-Lo a mennybe jut?”
És hát épp elég rossz passzban voltam, oké?
Rossz passzban voltam, és a nadrágjaimat is kihíztam.
És ő J-Lóról kérdezett: „A mennybe jut?” Mire én: „Nem tudom.
Nem is tudom. Szerintem lelkileg még elég éretlen. És…
nagyon falja a pasikat.”
Ezt mondtam. Emlékszem rá. És ezt nem kellett volna.
És bánom. Nem kellett volna ezt mondanom. Azért sem,
mert több pasit elfogyasztottam mint amiről J-Lo valaha álmodott.
Csak így…
Szörnyű volt. Szörnyű.
Csak az volt a különbség, hogy ők nem voltak sikeresek.
Gyorsan szedjük össze J-Lo pasijait!
Nincs időnk mindegyikre, de…
Megvan még az első, a háttértáncos?
Emlékeztek Crisre? Azt hiszem, Crisnek hívták.
Mi lett vele? Valaki figyelte mostanában?
Aztán először jött össze Ben Affleckkel,
és konkrétan össze voltak ragadva.
Mi történhetett? Talán túl heves kapcsolat volt.
Aztán Ben elvette az aprócska Jennifer Garnert.
Tudom! Sosem találkoztam vele, de egy igazi tündérnek tűnik.
Meg olyannak, aki a the Loftból öltözködik.
Mint a földi halandók.
Aztán J-Lo hozzáment ahhoz a kis gülüszemű Marc Anthonyhoz.
Nagy fej, rövid láb.
Igen.
Bizony.
Akkora, mint a cukorkám.
Nézzétek! De tehetséges. Nagyon is.
Aztán összejött a benga A-Roddal. Őt el is felejtettem.
Aztán visszament Ben Affleckhez,
összeházasodtak, és azt gondoltam: „Ez elég rosszul néz ki.”
Mert minden róluk készült videón meg képen
épp kijöttek valahonnan, és Ben így csinált…
És tutira bálványozta J-Lót, mert ő csak úgy ragyog.
Nektek is feltűnt? Szabályosan ragyog. Elképesztően gyönyörű.
Azt olvastam a People magazinban hogy sok lazacot eszik.
Oké.
Tényleg.
Mindenkinek sok lazacot kéne ennie.
Oké, most jöjjön még egy sztori arról, hogy milyen érzékeny a középső gyerekem!
Mind egy apró, keresztény, knoxville-i iskolába jártak. Imádtuk.
Mintha egy nagy család lettünk volna. És az általános iskola aprócska volt.
Az iskolatitkár, Jeannie a barátnőm volt.
Aznap reggel leadtam a gyerekeket, aztán amikor délután mentem értük,
Jeannie meglátott, és a szívéhez kapva így szólt:
„Te jó ég, Leanne, te meg hogy jársz?
Hívjak valakit? Be kell menned a kórházba?”
Mondom: „Miről beszélsz?” Erre ő: „Maggie mondta, hogy megműtöttek.
Azt kérte, imádkozzunk érted.
Egész nap érted imádkoztunk a hangosbemondón.”
Erre én: „Jeannie, csak kicserélték a spirálomat.”
Észak-karolinai srácok, csak szólok,
hogy tudjátok, drágáim, nagyon termékeny voltam.
Istennek hála nagyon termékeny voltam.
Olyan termékeny, mint a Napa-völgy.
Azt hiszem, azért, mert a szüleim gazdálkodtak.
A saját marháinkat ettük.
Vastag a bokám, így tudok dolgozni a földeken.
De szóval ötévente lecseréltethettem a spirálomat,
mert Chuck Morgan nem köttette el magát, és…
De mindegy is. Nem baj.
Hadd mondjam el, hogy az a drága keresztény iskola bevett a főzőláncába!
Bevettek a főzőláncba.
És valaki hozott nekem egy vagdaltat
aznap délután.
És finom volt.
Szóval komolyan remélem, és imádkozom érte,
hogy legyen egy barátotok, aki vagdaltat visz,
amikor lecserélik a spirálotokat.
Tudom.
Folyton azt kérdik: „Chuck Morgan nem haragszik, amiért róla beszélsz?”
Én meg azt mondom: „Nem.
Ő akarja, hogy beszéljek róla.”
Azt mondja: „Ezt mondd el nekik!”
Meg: „Miért nem meséled el, amikor letartóztattak?”
Oké.
Több mint 25 éve történt.
Három öt év alatti gyerekünk volt,
és a cége először küldött minket utazni, a mexikói Puerto Vallartába.
És nagyon fel voltam dobva az egésztől. Sosem jártam addig ilyen helyen.
És a szüleim bevállalták a gyerekeket egy hétre,
így nem kellett aggódnom miattuk.
Nagyon vártam.
Egy kis knoxville-i reptérről szálltunk fel, és egész nap utaztunk.
Vagy 12 órát. Szamárháton, vonaton, repülőn, hajón, tudom is én, min,
hogy eljussunk a Csendes-óceánhoz.
Aztán bementünk a hotelszobánkba.
És kimondhatatlan dolgokra kényszerültem.
Hét napon át.
Semmit sem láttam Puerto Vallartából vagy Mexikóból.
A hét végére teljesen kimerültem.
Aztán eljött a visszaút ideje. Az megint 12 óráig tartott.
Leszálltunk éjfélkor a kis kelet-tennesseei repterünkön,
aztán már csak haza kellett hajtanunk, és azt gondoltam:
„Ha csak megérinthetem a kicsikéimet, és lefekhetek, minden rendben lesz.”
Persze a rendőrök félreállították Chuck Morgant.
Talán gyorsan hajtott.
Végül egy apróságért tartóztatták le, de mi ezt nem tudtuk.
Talán nem fizetett be valami bírságot.
Ott álltunk az út szélén, előttünk a rendőrautóval.
A fényszóró fényében néztem őket,
és azt gondoltam: „Pár perc, és túl leszünk ezen.
Hazaérek.”
Odajöttek, és elkérték a jogosítványát.
Kiszállították, és a kocsi orrához vitték.
A fényszóró fényénél néztem, ahogy megbilincselik.
Aztán felém fordult, én meg…
És valami olyasmit mondott, hogy: „Édes Istenem, Leanne!”
És az egész életem lepergett előttem.
Azt gondoltam: „Egy drogkartell tagja.
Van egy másik családja Idahóban.”
Mindig azt hittem, van ott egy másik családja,
mert mióta csak házasok vagyunk, azt hajtogatja: „Már mondtam.”
De közben nem is.
Azt hiszi, elmondott olyasmit, amit igazából nem mondott el.
Én meg azt mondom: „Ezt még sosem hallottam.”
Végül egy nap megkérdeztem: „Ezeket valami idahói nőnek mondtad?”
És hogy: „Ő ehet a Panerában, Chuck?”
Oké, az a helyzet, hogy Chuck Morgannel a Tennesseei Egyetemen ismerkedtünk meg.
Hajrá, Vols!
Ő az üzleti mesterdiplomáját csinálta, színötös volt,
három helyen dolgozott, és nekem is csapta a szelet.
Én meg…
kész roncs voltam, aranyaim.
Alig bírtam elvégezni az egyetemet.
Épphogy átcsusszantam. Évekbe telt.
Abbahagytam, újrakezdtem, ment a…
Oké.
De amikor már tudtam, hogy Chuck Morgan felesége leszek, azt gondoltam: „Istenkém!
Olyan okos!
Ő bármire képes. Mindent meg fog oldani.
Dolgozni fog, mint a barom.
Én meg csak jól elleszek. Jöhet a…”
Összeházasodtunk, és megszületett az első gyerekünk.
És egyszer csak leesett.
Azt gondoltam: „A munkájában igazi zseni.
De otthon nem az.”
És azt gondoltam: „Jaj, ne!
Én nem felelhetek mindenért.
Én képtelen vagyok mindent kézben tartani.”
Három évvel előtte még a When Doves Cryra táncoltam Prince-től.
Még eléggé…
Elmondom, mikor akadtam ki igazán.
Megszületett a második kisbabám.
Április 3-án született. Március utolsó hete volt.
Már mindenórás voltam, és rengeteg hó esett Kelet-Tennesseeben.
Minden csupa hó volt.
És a… Az elsőszülött kicsikém, Charlie kétéves volt.
Már nem szundizott, de még pelenkáztam.
Kész cukorfalat volt, de nagyon aktív.
Ütötte-vágta a bejárati ajtót, hátha kijut,
és végigfuthat az úton lévő sárga vonalon.
Én meg alig éltem.
Mindenórás voltam, és összeszedtem egy durva torokgyulladást.
És Pete volt a szülészorvosom, aki a vasárnapi iskolánkba járt.
Nagyon jóképű volt.
És utáltam, hogy így kell látnia.
De azt mondta: „Szörnyű torokgyulladásod van.
Be kell, hogy fektesselek a kórházba éjszakára, Leanne.
Kapsz infúziót, és pihensz egyet.”
Mire én:
„Komolyan?
Komolyan?
Bemehetek a kórházba?
Éjszakára?”
Mint akit a Turks- és Caicos-szigetekre küldtek.
Bevittek a kórházba. Chuck vigyázott a kétéves Charlie-ra.
Kora reggel bevittek, aztán eltűntek.
Csak késő este jöttek vissza. Megkérdeztem: „Hol voltatok?”
Erre Chuck: „Sehol.”
Mondom: „Miért van rajtad melegítő? Te izzadsz.”
Erre ő: „Oké, Leanne, kosaraztam a sportcsarnokban.”
Mondom: „Egész pályán?”
Ő meg: „Ja, miért?”
Mondom: „Ki vigyázott a kicsikénkre, amíg te ott kosaraztál?”
És lenéztem, a kicsikémnek meg a földet súrolta a pelusa.
Azt kérdeztem: „Mit evett?”
Mire Chuck: „Evett?”
Mondom: „Chuck, engem… Figyelj rám!
Chuck, engem holnap délben kiengednek,
és be kell hoznod valami ruhát.”
Hadd mondjam el,
mit hozott be nekem a kórházba!
Hozott egy bugyit…
Konkrétan egy háromszög volt.
Meg pár vékony pánt.
Ekkora volt a köldököm.
A hasam idáig ért.
Valahogy meg kellett próbálnom felvenni.
Szerintem közben kijött a gyerek feje. De komolyan.
Az a bugyi akkora lehetett, mint Marc Anthony.
Behozott nekem egy magas sarkút, 15 centis sarokkal.
Feketét. Fekete magas sarkút.
Korombéli csajok, emlékeztek, hogy Kathie Lee Giffordnak
saját kismamaruha-brandje volt a Walmartban?
Emlékeztek rá?
Az maga volt a csoda.
Tök olcsók voltak. Alapdarabok. Te válogathattad össze.
Imádtam.
Aztán történt valami a tengeren túli rabszolgaüzemével.
Elkaszálták, én meg teljesen kész voltam.
De szóval egy Kathie Lee Gifford-féle nyári kaprinadrágot hozott be.
Nyárit. Kelet-Tennesseeben minden havas volt.
Nyári kaprit.
Egy nyári felsőt hozott,
ami nem kismamaruha volt.
Szóval úgy kábé eddig ért.
Aztán egy nagy, fekete műszőrme kabátot,
amiben tutira táncoltam még Prince-re a diszkóban.
És emlékszem, hogy ezek a tündéri nővérek toltak ki.
Tudom, hogy visszaérve egymásra néztek, és azt mondták:
„Tutira prosti.”
Hadd meséljek az én drága unokáimról!
Köszönöm.
Olyan cukik! Imádom őket, és remélem, lesz még vagy tíz.
Most két fiú van, akik két- és négyévesek.
És a nagyobbik nagyinak szólít.
Amikor nálam alszik, és fogja a korlátot meg a kezemet,
és azt mondja: „Kapaszkodj, nagyi!”
Azt hiszi, vén trotty vagyok.
Nagyon más anyának lenni, mint nagymamának.
Mindkettő csodás, de nagyon más is.
Azt hiszem, ez a különbség.
Amikor a kicsikéim szeretnének valamit,
meg is kapják tőlem.
És a fiam meg a felesége, akik csodás szülők,
mindenféle baromságot mondanak.
Mint például: „Nincs több gurulós játék.”
Én meg: „Oké, de ezt az utánfutós Chevyt már nem tudom visszavinni.”
Múltkor azt mondták:
„Leszoktatjuk a cumizásról.”
Mondom: „Ez jó ötlet.”
Aztán hazamentem, és rendeltem a netről, amennyit tudtam.
Már értem, hogy a szüleim miért viselkedtek úgy, ahogy.
Annyit segítettek! Sokszor aludtak náluk a gyerekeim.
És emlékszem, hogy amikor értük mentem, és szóltam az apámnak:
„Apa, tiszta sárga a foguk.
Mostak fogat, amíg itt voltak?”
És apám a dühtől remegve így szólt:
„Nem akartak”
Az anyám, Lucille kis korukban minden alkalommal,
amikor meglátogatták, kitárta a hátsó ajtót, és így szólt:
„Sziasztok! Itt van pár filctoll. Rajzoljatok velük a falra!
Gyertek be a mama házába, feküdjetek be a mama ágyába,
és vigyétek ezt a vödörnyi csirkét!
Vigyétek ezt a vödörnyi csirkét, és ezt a kis zacskó mini pillecukrot!
És fetrengjetek a mama ágyában!
És nézzétek a Disney Channelt hajnali háromig!”
Én is ugyanezt csinálom, drágáim. Ugyanezt csinálom.
Tudom.
Ki ne szeretne csirkét enni az ágyban?
És folyton könyörgök nekik, hogy utazzunk el együtt valahová.
Együtt akarunk velük lenni. Az összes gyerekkel és unokával.
És hadd mondjam el, hogy imádok a partra járni!
Imádom a partot.
És nektek nagyon jó dolgotok van. Bizony. Remélem, tudjátok.
Ha egyszer bejön az élet, jó lenne a partra költözni.
De Chuck Morgan nem hisz az örömben.
Szóval…
A legjobban síelni szeret elutazni.
Amikor megismerkedtünk az egyetemen, és azt mondta, síel majd a gyerekeivel,
én nem tudtam mi az.
Nem is nagyon hallottam róla,
mert egy 500 fős településen nőttem fel Kentucky és Tennessee határán,
ahol senki sem síel.
És amikor néha láttam a tévében, azt gondoltam:
„Ez biztos a királynő az embereivel.”
De amikor hozzámentem Chuck Morganhez,
ő azt akarta, hogy megtanuljak, és vett nekem egy szép ruhát.
Egy olyan síruhát.
Aki síel, az tudja, hogy ezek nagyon drága holmik,
úgyhogy 15 évig kellett hordanom.
És nem tartottam a súlyomat.
Úgyhogy először a gyönyörű Beaver Creekbe küldött, Colorado államba.
Az egy gyönyörű hely, tudom.
És beíratott egy csoportos síoktatásra,
és az oktató tiszta Mitt Romney volt.
És fent voltam azon a hegyen, és szerettem volna…
Rajtam volt a ruhám, és szerettem volna az a vékony, fiatal,
szép, laza síelő lány lenni.
Oké.
De jött egy nagy hidegfront.
Jött egy nagy front, és vízszintesen esett a hó.
Az orrodig se lehetett látni.
És Mitt ránk nézett, és azt mondta:
„Ha lejutunk…”
„Ha lejutunk erről a hegyről,
meg kell néznek az orrotokat, hogy nem fagyott-e le.
Mínusz 28 fok van.”
És eszembe jutott: „Ez a móka?
Mit keresünk itt fenn?” Oké.
Legközelebb akkor mentem,
amikor a gyerekek három- öt- és hétévesek voltak,
és Chuck Morgan azt mondta:
„Elviszlek titeket Tennesseeből egy hétre Coloradóba síelni.”
És nekem ehhez csak az lenne fogható,
ha egy szénbányában kéne dolgoznom.
Még sosem próbáltam, de elég rossznak tűnik.
Szóval ezt gondolom a síelésről.
A hegy az igazi nagymenők terepe.
Ott van házuk, vagy ott bérelnek, és ott síelnek,
és mind Bo Derek-hasonmás.
Chuck Morgan szereti megfogni a pénzt.
Ő a hegytől három településnyire szeret szállást bérelni.
Szóval mind odautaztunk, és minden reggel, miután felkelt,
azt hajtogatta: „Irány a felvonó!
Kifizettem ezt a sok pénzt. Fel kell mennünk oda!”
A gyerekek pedig még azt se tudták, hol vannak.
Ébresztő!
És minden gyereket be kellett öltöztetnem
abba a sok rétegbe. Rengeteg volt. Jégeralsó.
Próbáltam őket szép sorban felöltöztetni,
miközben ők félálomban kókadoztak.
Mire végeztem, úgy elfáradtam, mint aki megkapált fél hektár dohányt.
Aztán csinálhattam ebédet mindenkinek,
mert három csirkefalatért 45 dollárt kértek el azon a hegyen.
Aztán szállhattunk fel a buszra, ami felvitt a hegyre,
és ketten cipeltük az összes cuccot, mert a gyerekek nem bírták.
Ilyeneket mondtak: „Nem bírom el a sisakomat. Semmit sem bírok el.
Elhagytam a kesztyűmet. Semmit sem találok.”
Mi meg málhás szamarakként megpakolva próbáltunk felszállni a buszra.
Aztán adhattam rájuk a síbakancsot.
Ők meg: „Ne, anya, nem akarom felvenni a síbakancsot!”
És nem hibáztatom őket. Volt már rajtatok síbakancs?
Ha csak felveszem, mintha dőlne a vér a sípcsontomból.
Szinte érzem, ahogy megtelik a síbakancsom vérrel.
Elmesélek valamit.
A kicsikém, ott hátul, a sminkesem, aki velem utazik,
azt mondja, már ő gondoskodik rólam.
Amúgy ez igaz is.
Kész áldás. Ő a harmadik kicsikém.
Kész áldás, és nagyon vicces, de nehéz eset.
Szörnyen nehéz eset. A saját feje után megy.
Már 18 hónapos kora óta. Amit csak kitalál, azt meg is csinálja.
Épp síelni voltunk. Úgy négy-öt éves lehetett.
Vettem neki egy elénk rózsaszín rucit a Lands' Endben, amiért totál odavoltam.
A többiek síeltek. Kettesben voltunk.
Ültünk a felvonón, ami a tanulópályára vitt,
és oda nem tart sokáig felérni.
Csak mi ketten ültünk a felvonón, és ő elkezdte levenni a ruháit.
Mindent. De konkrétan mindent.
Egy pillanat alatt meztelenre vetkőzött.
Mondom: „Mit csinálsz?”
Mire ő: „Viszket a popsim.”
És emlékszem… Emlékszem, hogy imádkozni kezdtem.
Imádkozni kezdtem az Úrhoz,
hogy: Drága Uram,
mivel követtem el akkora bűnt,
hogy így telik a vakációm?
Aztán csak ránéztem, és így szóltam:
„Vakard meg!”
Minden évben próbálunk elmenni, mert Chuck Morgan és a gyerekek imádják.
De utoljára 47 évesen síeltem.
Most 59 vagyok.
És egy… Utah államba mentünk, Altába, ami egy gyönyörű hely.
És egy szűk ruci volt rajtam.
A felvonón ültem.
Már épp leszálltam volna, és abban az évben volt kedvem síelni.
Mindenem megvolt. Készen álltam.
És tudom, hogy kell leszállni egy felvonóról. Meg síelni.
De aznap valami nem stimmelt,
és leestem a felvonóról, egyenesen bele a hóba.
És az… Az meg körbejárt, úgyhogy én csak így…
És aztán az ott dolgozó hossz hajú srác,
akinek egy ilyen izé volt a szemöldökében,
odajött hozzám, és azt mondta:
„Keljen fel!
Keljen fel!”
És bevallom, wilmingtoni srácok,
kiengedtem a hasam.
És…
De durván.
Kiengedtem a hasam.
És még rajtam volt a síléc. A síbotokkal kellett így csinálnom.
Nem tudom, hogy tudtam felkelni.
Képszakadásom lehetett, mert semmire sem emlékszem.
És a kisfiam ott állt, és végignézte az egészet.
Az én drága kisfiam. És valahogy feljutottam a hegytetőre,
ott rám nézett, és így szólt:
„Semmi bajod.
Oké? Semmi bajod, anya.
Minden oké.
Na, csússzunk le!” Mondom: „Nem.”
Erre ő: „Nincs semmi baj.”
Én meg: „Nem. Isten szólt hozzám.”
Erre azt mondja: „Nem is.” Mondom: „De igen.
Csak ezt füllel nem lehetett hallani.
A szívemben hallottam.”
És Isten tényleg szólt hozzám. Emlékszem a szavaira.
Azt mondta: „Hagyd a sílécet, Leanne!” Ezt mondta nekem.
Aztán meg szerintem azt:
„Töltsd a hét maradékát annál a pizzásbódénál!”
Hát mondom:
„Oké.”
Na jó, igazi cukorfalatok voltatok.
És csak szólok, hogy most 20:30 van.
De 21:15-re mind ágyban lesztek.
Oké?
Addigra mind ágyban lesztek.
Szóval ha van a táskátokban melatonin vagy magnézium,
még várjatok! Pár perc, és bevehetitek.
Oké, még egy dolgot elmesélek, aztán mehettek.
Igazi tündérek voltatok. Nagyon hálás vagyok.
Köszönöm.
Oké.
Chuck Morgannel mindketten vallásos nevelést kaptunk.
És ezt mindketten tovább akartuk vinni.
És ezt nem azért mondom, hogy ezzel kérkedjek.
Azt akarom mondani,
hogy teljesen kattantak vagyunk.
Olyan zűrösek és kattantak vagyunk,
hogy nem is tudom, mi lenne velünk az Úr nélkül.
De komolyan.
Tudom.
Tudom. Halleluja! Itt van nekünk az Úr.
De én mondom nektek, a Sátán
nem akarta, hogy a családom templomba járjon.
Ezért eljött hozzánk
minden vasárnap reggel,
hogy jól megkeverje a szart.
Chuck Morgannel minden vasárnap reggel egymásnak estünk,
mint két veszett kutya az udvaron.
És szégyellem elmondani, de azon veszekedtünk,
hogy én szeretek időben a templomba érni.
Még a mise előtt szeretek odaérni.
Chuck Morgan baromi sikeres, szinte mániás, A típusú személyiség.
Nála mindig minden tökéletesen ki van centizve.
Kivéve az időt.
Számára ismeretlen az idő fogalma.
Az elmúlt 34 évben mindenhonnan elkéstünk.
És mivel én pontos ember vagyok, ez sok konfliktust szül.
Oké. Ott ültem a kisbuszomban a felhajtón
járó motorral, és mögöttem a három gyerekkel.
Chuck Morgan meg még a mosogatónál állt, és almát hámozott az alsógatyájában.
Én pedig meg tudtam volna ölni.
Aztán kijött, és én majd' felrobbantam.
Csuromvíz voltam, és azt mondtam: „Már elkezdődött.
Tudod, mit? Inkább el se menjünk!
Inkább menjünk vissza a házba!” Erre így csinált.
Oké. Mondanék még valamit Chuck Morganről.
Ha repülünk, úgy tesz, mintha meg sem történt volna.
Sosem akar beszélni róla. Fel sem szabad hozni.
Puff, ennyi volt.
Én…
szeretem rendezni a konfliktusokat.
Szeretem jó alaposan kitárgyalni őket.
És szépen megjegyezni.
Lenyelni.
Aztán alkalomadtán elővenni.
Végre odaértünk a templomba. A mise fele már lement.
A gyerekeket vasárnapi iskolába járattuk,
és a tanáraik ítélkező tekintettel néztek ránk.
Aztán amikor végre beültünk egy padba, Chuck Morgan nekiállt simogatni.
És úgy nézett, mint aki rám akar mászni.
És azt kérdezte: „Mi bajod?”
Mire én: „Holnap kerítek egy pszichológust.”
Így kezdődött.
Minden vasárnap reggel felkeltem.
Fiatal anyuka voltam, így még a sötétben keltem, mindenki előtt,
hogy készülődni kezdhessek.
Fürdeni akartam, megszárítani a hajam,
sminkelni és harisnyát venni.
Akkoriban harisnyát és ruhát vettem fel a templomba.
Aztán felkeltettem a három gyerekem, egyedül felöltöztettem és megetettem őket,
mert a férjem még fiatal volt, és nem fejlődött ki a homloklebenye.
Aztán végül Chuck Morgan is felkelt,
megigazította a gatyáját, és…
felköhögött valamit.
Chuck Morgan nem a szavak embere. Nem szeret beszélni.
Csak bámult rám,
és valami ilyesmit csinált.
És tudtam, hogy ez mit jelent.
Talán azért volt, mert fürödtem.
És döntenem kellett.
Rajtam állt.
Jó vasárnapunk lesz?
Elmegyünk csirkét enni a templom után?
Vagy rossz vasárnapunk lesz?
És a Sátán a templomig fog átkozódni a kisbuszban.
Rajtam állt.
És a gyerekeim szeretik a csirkét.
Ezért azt mondtam az apjuknak…
És közben már javában tartott a mise.
Azt mondtam az apjuknak…
„Oké.
Gyere a gardróbba!
Három percet kapsz.
Csak az egyik lábammal bújok ki a harisnyából.”
Köszönöm szépen!
Köszönöm!
Köszi!
Köszönöm! Most kihívom a családomat!
A feliratot fordította: Tóth Norbert