Downloaded from YTS.MX
Doamnelor și domnilor, mama mea, Leanne Morgan!
Official YIFY movies site: YTS.MX
LEANNE MORGAN: CHESTIUNI DE NEDESCRIS
Mulțumesc, dragilor din Wilmington, Carolina de Nord!
Vă mulțumesc tuturor!
Mulțumesc că ați urmărit primul program special Netflix!
Vă mulțumesc.
Mi-a schimbat viața.
Eu l-am văzut doar o dată,
pentru că, dacă mă uit la mine, simt că îmi vine să vomit.
Și…
Mi-e jenă să vă spun, dar, când m-am uitat,
trebuia să mă fi gândit că puteam mai mult
sau că n-am spus una ori n-am făcut alta.
Dar nu.
Tot ce-mi trecea prin minte când m-am uitat la show
era: „Când am pus atâta…”
„Când am pus atâta grăsime pe sâni?”
Și nu zic de…
Băieți din Carolina de Nord, nu zic de grăsime apetisantă.
Zic de sâni de-ăia de mamaie.
Și mi se părea că unul se duce hăis și altul cea.
Pe urmă am jucat într-un film, cu Reese Witherspoon și Will Ferrell.
Știu. A fost o nebunie.
A venit din senin. Să vă spun prin cine.
Daga de Reese Witherspoon. Dulceața aia deșteaptă.
M-a făcut sora ei mai mare, Gwyneth.
Și vreau să vă spun că Reese Witherspoon e cât paharul ăsta.
Stătea lângă mine în filmul ăla despre o nuntă,
iar căpșorul ei îmi ajungea până aici.
Când am văzut filmul, mi-am zis: „Ia uite, capul ei e cât sânul ăsta!”
Am turnat în Atlanta. A durat două luni și m-am distrat grozav.
M-am simțit ca în tabără, serios. Doar că muream de frică.
Până să ajung acolo, am crezut că fac zona zoster.
Muream de frică.
Mi-m zis: „Să vezi că o să slăbesc.
O să slăbesc, fiindcă mor de frică,
și probabil că o să am diaree apoasă zilnic.”
Pe urmă mi-am zis: „Toți ăștia de la Hollywood sunt micuți.”
Toți sunt fragili și mititei.
Bărbații au cap mare și picioare subțiri. Nu știu dacă ați observat.
De pildă, Tom Cruise. Cap mare, picioare subțiri.
Mi-am zis: „Eu cred că nu-i hrănesc ca lumea când filmează.
Mie o să-mi pice bine. Rezist două luni fără mâncare.”
Ei bine, nu e adevărat.
Există o chestie numită „catering”.
Iar oamenii ăia drăguți gătesc toată ziua pe platou.
Și, fiindcă există sindicat,
trebuie să-ți dea o masă caldă la fiecare trei ore.
Reese nu mânca.
Dar eu, da.
E o chestie la filmări.
Stai acolo o grămadă de timp fără să faci nimic,
până te strigă, și în timpul ăsta te plictisești.
Și auzi un drăgălaș strigând: „Empanadas!” O zbugheam la fugă cu toată viteza.
Am purtat aceiași pantofi tot filmul,
unii cu platformă și baretă pe gleznă în sus.
La finalul acelor două luni,
drăgălașii de la garderobă au fost siliți să-mi mai dea o gaură în baretă.
Fiindcă rețineam apă la greu.
Ce bărbați drăguți din Wilmington, Carolina de Nord, sunt astă-seară aici!
Tare drăguți!
Puteați să vă uitați la baseball, acasă.
Dar ascultați despre grăsimea mea de pe sâni și cum rețin apă.
Dacă am timp, vă zic și de refluxul gastric.
Nu știu. Nu vă ambalați, băieți. Încă nu știu.
Vreau să vă spun că m-am îndrăgostit de toată lumea de pe platou,
dar mai ales de cei de la coafură și machiaj,
care erau cu toții din Atlanta.
De fiecare dată când intram în rulotă, îmi spuneau:
„Leanne, trebuie să ne lași să te ducem noi
într-un loc istoric din Atlanta.
Trebuie să-l vezi măcar o dată în viață. Te rugăm, lasă-ne să te ducem noi!”
Eu, de colo: „Sigur că da. Îmi place istoria.”
Ei voiau să mă ducă
la Clermont Lounge.
Vă sună cunoscut?
Atunci, să le spunem inocenților, dragii de ei,
ce e Sodoma și Gomora aia.
Clermont Lounge e în hotelul Clermont,
care e un hotel istoric, să zicem.
Și l-au vopsit în roz.
Cred că e scumpă cazarea acolo.
E o terasă pe acoperiș,
unde își face tineretul selfie-uri și le postează.
În hotel există un restaurant, un bar și o cafenea.
Dar la subsol…
într-o văgăună întunecoasă,
e Clermont Lounge.
Care e un club de striptease.
Când am aflat, am zis: „Îmi pare rău, eu sunt cu Duhul Sfânt.”
Exact! Zic: „Nu intru în mizeria aia.”
Ei, de colo: „Nu e ce crezi. Ai încredere în noi! Nu e ce crezi tu.”
Tot ce știam eu despre striptease…
Era un club în Knoxville, Tennessee, pe marginea autostrăzii,
și se numea „The Catch”.
Copilașii mei credeau că e restaurant mexican.
În plus, am văzut și eu filme.
Am văzut filme cu stripteuze, sportive de performanță,
reflectoare, bare și tot tacâmul.
Acolo nu era așa.
Semăna mai mult cu un muzeu al curiozităților.
Dar eu nu știam. Și mă tot implorau să vin.
De groază, am întrebat-o pe fiică-mea mijlocie, Maggie:
„Crezi că, dacă mă duc acolo, o să simt prezența Satanei?
Și mi-a spus: „Da, măi. Așa cred.”
Am întrebat-o și pe mezina mea,
pe care o fascinează păcatul…
„Crezi că o să-l simt pe Satana?” A zis: „Nu, nu cred.”
Amândouă știu că sunt sensibilă.
Am simțit prezența Satanei
pe Bourbon Street, în New Orleans.
Cred că acolo locuiește.
Și în Las Vegas, de două ori.
Așa, și mă tot implorau să mă duc,
așa că până la urmă am coborât pe trepte, în beznă,
în văgăuna aia.
Jos ne așteptau niște matahale care au zis:
„Doar numerar.
Dacă scoți telefonul și-l folosești, te bat cu el până te omor.”
Bine, n-au zis asta, dar asta era atmosfera.
Cei de la coafură și machiaj ziceau că o să mă inspir.
Când îmi zice cineva asta, știu că urmează ceva traumatizant.
Așa, și am intrat în subsolul hotelului.
Era un subsol.
Nu tu lumini, nu tu bare, nimic.
Era o scenă micuță, cu…
În jurul ei era barul, cu un tavan jos.
Prin urmare, dansatoarele de acolo care au peste 1,50 m
trebuie să danseze așa.
Intrăm noi…
Așa m-au imitat cei de la machiaj.
Ziceau că îmi strângeam poșeta și făceam…
După o vreme, mi-am dat seama
că unora le plăcea localul ăla.
În primul rând, dragilor de bărbați gay.
Bărbații gay, scumpii, dragii de ei.
Și nu știu dacă e pentru că… Bună!
Nu știu dacă e pentru că vă place să ridicați moralul și să ovaționați.
Înțelegeți? Eu așa cred, scumpete.
Bun. Și grupurile de femei. Merg grupuri de femei acolo.
Nu genul întâlnit la studiul Bibliei.
Fete cu pălării de cowboy și șaluri din pene.
Merg la petreceri de burlăcițe, aniversări și…
Genul ăla de fată.
Și criminalii în serie.
Merg criminali în serie acolo.
Știu sigur că l-am privit în ochi pe un criminal în serie.
Prima femeie care a ieșit pe scenă
avea cel puțin 70 de ani.
Înainte să vorbesc despre ele,
să nu vă gândiți că fac bășcălie de femei care își câștigă traiul.
Nimeni nu face bani acolo.
Ne-am înțeles? Nimeni.
Nu e vorba de bani.
Și e drăguț că lasă să participe pe oricine.
Dar, oricum, în fine,
iese femeia aia, cu niște pantofi atâta, când piciorușele ei erau atâta.
Înota în pantofii ăia.
După ce au ieșit mai multe, m-am gândit:
„Niciuneia nu-i vin pantofii.”
Toate patinau de colo-colo în pantofi.
M-am gândit că o fi o grămadă de pantofi în spate
și li se spune:
„Încălțați-vă înainte să ieșiți la dans!”
Una dintre ele avea niște pantaloni scurți din blugi și un maiou
și a dansat îmbrăcată așa.
Așa te-ai fi îmbrăcat
într-o sâmbătă dimineață, la supermarket.
Așa arăta.
Arăta ca una care ar zice: „Păi, niște Dr Pepper fără zahăr
și două conserve de Hormel Chili.”
A doua femeie care a ieșit pe scenă era tânără.
Cred că avea vreo 30 de ani.
Era blondă, avea părul cârlionțat și ochelari cu ramă de corn.
Era foarte entuziastă. A ieșit așa…
Mi-am zis: „Cu cine seamănă?”
Da! Cu dna Frizzle, din Autobuzul magic.
La PBS.
Copiii mei adorau serialul ăla.
Mititica a dansat în sutien și chiloți cu motiv patriotic, de 4 iulie,
în roșu, alb și albastru.
Trebuie să vă spun că a fost cam dubios.
Eu, ca mamă,
în timp ce dansa mititica, nu mă gândeam
decât cum i-aș fi luat sutienul și chiloții acasă
și i-aș fi spălat cu săpun de rufe.
Faci orice cu săpunul de rufe. Îl ador.
Mă gândeam: „Dacă aș avea o caserolă
și aș pune atâtica săpun,
apoi aș umple-o cu apă, și le-aș lăsa la înmuiat peste noapte…”
Exact!
Vai…
Vă mulțumesc.
Vă mulțumesc. Da, îmi place să spăl rufe.
Bine!
Dar în seara aia am plecat cu două concluzii.
Serios.
Prima a fost: „Dacă se împute treaba…”
„Dacă se împute treaba,
cred că aș avea succes acolo, zău.”
Pe cuvânt.
Mulțumesc!
Sunt înaltă. M-aș îndoi de spate.
A doua concluzie a fost că Satana nu era acolo.
Nu cred că era acolo. Cred că a zis: „Nu, mersi.”
După primul meu program special de pe Netflix,
echipa m-a întrebat unde vreau să prezint noul material.
„Te trimitem în sudul Californiei!
În însoritul sud al Californiei.
Scapi de iarna din Tennessee.”
Am zis: „Bine.”
Eram în ianuarie 2023.
Știu că nu vă amintiți, dar dragii de californieni
au avut de tras cu vremea rea și de-astea.
Era o ploaie, ceva de groază.
O ploaie cum nu mai avuseseră de decenii. Spuneau că e un diluviu.
În ziua zborului, m-a sunat agenta de turism:
„E diluviu în California.
N-o să ajungi.”
Mi-a trimis un articol în care era cuvântul „arcă”. Am rămas…
Dar am plecat cu mezina mea, am aterizat și totul a fost în regulă.
Nu era cine știe ce ploaie.
Doar că ei nu-s obișnuiți cu ploaia.
Nu știu, n-au canalizare sau care o fi problema,
dar toată lumea fugea pe străzi
cu sutienele puse peste haine.
Noi am ajuns cu bine. Am venit cu mezina.
E în culise acum. Ea îmi face machiajul.
Mulțumesc.
Oricum, slavă Domnului că am luat-o,
fiindcă eu nu pot să șofez în sudul Californiei.
Nu cred că la 59 de ani ești bătrân, dar am nervii distruși.
Ne-am dus, am închiriat o mașină
și am stat la opt hoteluri în patru săptămâni.
La sfârșitul lunii, fiică-mea a spus
că-mi trage una de-mi mută fălcile.
Nu cred că mă ascultă acum, s-a săturat de mine.
Dar mi-e frică de ea.
În fine, a zis că am stat în dreapta ei,
m-am ținut tot drumul de mâner
și am pus frână de pe locul pasagerului.
Așa oi fi făcut, dar cineva trebuia s-o facă.
Îmi place să port un ceas Apple
ca să-mi monitorizez starea cardiacă.
Apăs pe butonul care spune unde ți-e iPhone-ul.
E cea mai mare bucurie a mea.
Exact.
La sfârșitul lunii, a urlat la mine:
„Nu mai butona ceasul ăla Apple!
Ai telefonul în poală.”
Primul loc unde ne-am dus a fost Oxnard, California.
Nu știu dacă vreunul dintre voi a fost acolo, dar e foarte frumos.
Nici nu auzisem de el. E la plajă.
Am închiriat un bungalou la două străzi de plajă.
A venit un nenic la mine, mi-a dat cheile și a zis:
„O să iasă apa din ocean, o să inunde și o să vă omoare pe toți.”
Bine, să știți, probabil seamănă cu Wilmington, Carolina de Nord.
Case mari, frumoase, aliniate,
cu bărci în dreptul lor, pe apă, ca mașinile în parcare.
Nu mai văzusem așa ceva. Mă gândeam: „Cine-s oamenii ăștia?”
Așa că i-am întrebat: „Cine sunteți, oameni buni?
Cu ce vă câștigați traiul?”
Și au zis: „Suntem fermieri.
Mulți dintre noi.”
Am zis: „Ce? Și eu mă trag dintr-o familie de fermieri.
Ce cultivați voi aici?”
Ei, de colo:
„Căpșuni și iarbă.”
Se cultivă o grămadă de iarbă
în California.
Eu nu-s obișnuită cu așa ceva.
În Tennessee, nimic nu e legal, nici recreațional, nici medical.
Dar au apărut magazine cu CBD peste tot în Knoxville, Tennessee.
Și se zvonește
că vine și iarba.
Și cică acolo se duce iarba.
În magazinele alea cu CBD.
Eram cu fizioterapeutul meu, Justin, care se ocupa de sciatica mea,
aici, și de inflamația de la șold
și, câteodată, și de fasciita plantară, care își dă în petic
când mănânc prea multă pâine.
Mi-a zis: „Leanne, am auzit multe lucruri bune despre CBD.
E un bun antiinflamator. Ce-ar fi să…
E o femeie care a deschis un magazin cu CBD la mall.
Nu te duci acolo după ce terminăm?”
Așa că am luat-o într-acolo, dar drumul trecea pe lângă un Subway.
Sendvișuri.
Mi-a fost greu să nu intru,
fiindcă îmi place pâinea lor.
Dar provoacă fasciită plantară.
În fine, am ajuns la magazinul cu CBD,
unde mirosea a patchouli și sendvișuri.
În magazin era o femeie
care arăta a hipiotă.
Nu știu de ce fac așa.
Bine.
Arăta ca duduile alea din Carolina de Nord
care sunt pasionate de sticlărie.
Unele dintre voi, din Asheville, Carolina de Nord.
Arăta ca tipele alea boeme cărora le place să poarte saboți.
Înțelegeți? Și să meargă în weekend la un festival de povestiri.
Da.
Avea păr la subraț.
Mi-am zis: „Da, înțeleg. Și eu sunt obosită.”
În fine, mi-a spus: „Cred că pot să te ajut.”
Și s-a întors cu o pungă de jeleuri
pe care scria „Delta-8”.
Nu!
Exact. Ce e „Delta-8”? Nici acum nu știu ce e.
Dar simt că, dacă iarba e aici,
ăsta e imediat sub ea.
Presărat cu niște pudră de LSD, poate.
A zis: „Bine. Uite cum faci.
Iei una pe seară, la aceeași oră.”
Am zis: „Bine…”
M-a speriat de moarte.
Am dus punga în mașină, gândindu-mă să nu conduc cu viteză.
Și am adus-o acasă.
Unde era Chuck Morgan.
Nu i-am spus ce făcusem.
Am zis: „Bună!”
Am luat-o și am pus-o în dulapul meu.
Am așteptat până la căderea nopții.
Eram speriată de moarte. Am…
Am ciugulit puțin dintr-un jeleu. Atât.
N-am mâncat unul întreg.
Nu știu dacă mi-am imaginat eu,
dar, după 20 de minute, îmi bătea inima să-mi sară din piept.
Mi-am zis: „Doamne sfinte, am fibrilație atrială.
Trebuie să ajung imediat la Urgențe!
Dar nu i-am zis lui Chuck Morgan ce am făcut.
N-o să știe ce să-i spună medicului.”
Îmi treceau de toate prin cap. Pe urmă m-am gândit că vine poliția.
Am stat trează până la ora 02:00,
luându-mi pulsul.
Până la urmă, am adormit, dar n-am dormit bine.
M-am zvârcolit prin pat.
Pentru toată lumea din țară, „zvârcolit” înseamnă
că m-am zvârcolit prin pat.
Efectiv
m-am zvârcolit.
M-am zvârcolit toată noaptea și am visat numai grozăvenii.
Am visat că eu și John Wayne
ne-am luptat cu Ricardo Montalbán…
călare, toată noaptea.
N-am mai mâncat niciodată jeleuri de-alea.
Dar nici nu le-am aruncat.
Le țin în dulap.
Nu mă uit la ele.
Trec pe lângă ele.
În al doilea weekend din California, am fost la Brea.
Și acolo e foarte frumos.
Sunt și oameni frumoși, tare drăguți.
Era weekendul în care mezina mea împlinea 25 de ani.
Taică-său a vrut să fie cu noi.
A zis că ia avionul și vine acolo.
Mi-am sunat agenta de turism și i-am zis să mai rezerve o cameră.
„Tatălui copiilor îi e dor de mine.”
Nu știu care-i treaba cu Chuck Morgan și camerele de hotel.
Când intră într-o cameră de hotel, capătă o privire sticloasă,
iar eu simt că fac așa.
A trebuit să-mi iau altă cameră de hotel
pentru că fusesem tot turneul cu fata.
Fusese mereu cu mine. 150 de spectacole.
Taică-său nu voia să cheltui,
așa că a trebuit să împărțim camera.
Dormiserăm fund în fund într-un pat dublu oriunde ne duseserăm.
De când sunt căsătorită,
Chuck Morgan îmi spune să nu cheltui și că o să pierdem totul.
Vrea să mă sperie.
Îi auzeam vocea în cap. „Fă bine și mănâncă mic-dejunul inclus.
Să nu cumva să te duci la Panera!”
În fine, Chuck Morgan cumpără un bilet de avion foarte ieftin.
Trebuia să se trezească în toiul nopții
și avea zboruri de legătură prin toată țara.
Într-un târziu, a ajuns, frânt de oboseală.
Chuck Morgan nu ațipește, dar în ziua aia a picotit la TV,
la meciul echipei de baschet din Tennessee.
Apoi, eu m-am dus la un club unde am avut două spectacole.
Trebuia să mă gândesc la idei noi,
dar, pe scenă, nu-mi trecea prin cap decât:
„El o să se odihnească bine.”
Iar eu va trebui să fac
chestiuni de nedescris…
toată noaptea,
ca puiul meu să se bucure de ziua ei.
Îmi pare rău că spun asta.
Dacă sunteți fete de 20, 30 de ani,
îmi pare rău să v-o spun,
dar vreau să fiu sinceră.
Nu vreau să vă aburesc.
Și nu spun să faceți ca mine,
dar eu mă prostituez pentru Chuck Morgan…
de peste 34 de ani,
ca să aibă copiii ce pune în picioare.
Și Chuck e în culise astă-seară.
I-ar plăcea să vină aici și să vă spună…
Măi, o să i se urce la cap lui Chuck Morgan.
I-ar plăcea să iasă și să vă spună:
„Stați liniștiți, n-a fost o prostituată de Doamne-ajută.”
Așa, când să ies pe scenă, m-am gândit să-mi iau un carnețel.
Am peste 50 de ani, nu rețin nume.
Am căutat în camera de joacă a copiilor, în casa unde i-am crescut.
Nu știu dacă fetițele voastre făceau asta,
dar ale mele, indiferent unde mergeam,
la Walgreens, Target, Walmart, oriunde, spuneau:
„Îmi trebuie un carnețel.
Trebuie să fie mov sau roz și să aibă o inimioară pe el.”
Îl duceau acasă, scriau o propoziție siropoasă în el
și pe urmă îl aruncau.
Eu am păstrat toate carnețelele și am găsit unul mov cu inimioară.
Maggie a mea, mijlocia, care e cea mai sensibilă,
îi scrisese învățătoarei dintr-a IV-a
ce mult o iubea și ce o să-i cumpere de Crăciun.
Mi-a trezit o amintire.
Când eram tânără mamă, aveam o dubiță.
Chuck Morgan era la treabă, să aducă bani în casă,
dar călătorea prin toată țara.
Eu eram cu trei copii de vârste apropiate,
care plângeau și se încăierau întruna.
Strângeam de volan ca disperata
ducându-i la antrenamentul de fotbal la care nu voiau să meargă.
Toți plângeau și țipau, iar cea sensibilă, mijlocia,
îmi punea întruna întrebări existențiale.
De pildă, întrebări despre sistemul solar.
Într-o bună zi, am zis: „Scumpo, n-am fost atentă la școală.
Vrei să știi ceva despre Tânăr și neliniștit?”
A trecut printr-o fază
când o preocupa cine ajunge în rai.
Ea voia să ajungă toți în rai.
Mă întreba despre oameni,
ceilalți urlau pe bancheta din spate, le era foame, iar vocea ei firavă spunea:
„Mami, Johnny Cash o să ajungă în rai?”
Țin minte ziua aia și ce am spus.
Am spus: „Da. Sigur, Johnny Cash o să ajungă în rai.”
O să răspândească Evanghelia cu Billy Graham în toată țara.
Da, o să ajungă în rai.
Mă gândeam la asta când… Mă gândeam la toate astea.
Am o noră care e…
O adorăm. E deșteaptă și e o mamă minunată.
Văd cum vorbește cu nepoții mei
și are logică ce spune.
Și mă uit în urmă…
Și cred că am spus niște mari tâmpenii.
Dar eram obosită.
O preocupa cine ajunge în rai și m-a întrebat despre J-Lo.
E mult de atunci. O admir mult pe J-Lo.
A întrebat: „Mami, J-Lo o să ajună în rai?”
Țineți cont că nu eram în apele mele, da?
Nu eram în apele mele și cred că mă și îngrășasem.
Și ea m-a întrebat de J-Lo. „O să ajungă în rai?”
Am zis: „Nu știu.
Cred că trebuie să se maturizeze spiritual și…
cam dă iama în bărbați acum.”
Asta am spus. Țin minte. Și am greșit.
Regret. N-ar fi trebuit s-o spun.
În primul rând,
fiindcă și eu am dat iama prin tot atâția bărbați cât visa și J-Lo.
Doar că…
A fost groaznic.
Doar că ai mei nu erau oameni de succes.
Pe scurt, câțiva dintre bărbații lui J-Lo.
N-avem timp de toți, dar…
Vi-l amintiți pe primul? Dansatorul?
Vi-l amintiți? Cris? Parcă îl chema „Cris”.
Ce s-a ales de el? S-a interesat cineva?
Pe urmă a fost prima dată cu Ben Affleck
și se pupau de nu mai puteau.
Nu știu ce s-a întâmplat. Foc de paie, poate.
Iar el s-a însurat cu Jennifer Garner.
Exact! N-am cunoscut-o, dar pare o bomboană de fată.
Pare genul care face cumpărături la Loft.
Ca restul lumii.
Apoi, J-Lo s-a căsătorit cu Marc Anthony, ăla cu ochi bulbucați.
Cap mare, picioare subțiri.
Da.
E cât dropsul meu de tuse.
Uite! Talentat. Foarte talentat.
După el a urmat A-Rod. Uitasem de el.
Când s-a împăcat cu Ben Affleck și s-au căsătorit, mi-am zis:
„Hopa, nu-i a bună!”
În toate pozele și filmările cu ei,
ieșeau de undeva, iar el făcea…
Și se vedea că el o venera, fiindcă ea strălucea.
Ați observat? Strălucește. E foarte frumoasă.
Am citit în revista People că mănâncă mult somon.
Bine!
Char mănâncă.
Trebuie să mâncăm și noi mult somon.
Bun. Altă poveste despre fata mea mijlocie și sensibilitatea ei.
Copiii mergeau la o școală creștină din Knoxville, minunată.
Eram ca în familie.
Școala asta era foarte micuță.
Fata de la recepție era Jeannie, o bună prietenă.
În dimineața aia, mi-am lăsat copiii și, când m-am întors după-amiază,
Jeannie și-a dus mâna la piept și a zis:
„Doamne, Leanne, cum stai în picioare?
Vrei să sun pe cineva? Vrei să mergi la spital?”
Zic: „Despre ce vorbești?”
Ea zice: „Magie mi-a zis că te-ai operat. Voia să mă rog pentru tine.
Ne-am rugat pentru tine toată ziua, prin interfon.”
Zic: „Jeannie, mi-am schimbat steriletul.”
Vreau ca băieții din Carolina de Nord
să știe că am fost foarte fertilă la viața mea.
Foarte fertilă, slavă Domnului!
La fel de fertilă ca Napa Valley.
Cred că mi se trage de la sângele de fermier.
Mâncam animale crescute de noi.
Și am glezne groase, ca să pot lucra pe câmp.
Așa, îmi schimbam steriletul la cinci ani, fiindcă Chuck Morgan n-a făcut vasectomie…
Da, în fine. Nu-i nimic.
Ei bine, școala aia creștină m-a pus pe lista cu hrană pentru nevoiași.
Pe lista cu hrană pentru nevoiași.
Cineva mi-a adus un drob
chiar în acea după-amiază.
Și a fost gustos.
Sper și mă rog ca voi toți să aveți un prieten care să vă facă drob
când vă schimbați steriletul.
Exact!
Oamenii mă întreabă mereu:
„Chuck se supără că vorbești despre el?”
Le răspund: „Nu. Ba chiar vrea să vorbesc despre el.”
Îmi zice: „Spune-le asta!”
Zice: „Ce-ar fi să le povestești cum m-au arestat?”
Bine.
Sunt peste 25 de ani de atunci.
Aveam trei copilași sub cinci ani,
iar firma lui ne-a trimis în excursie
la Puerto Vallarta, Mexic.
Eram tare încântată că mă duc. Nu mai fusesem într-un asemenea loc.
Mama și tata au stat o săptămână cu copiii mei, ca să nu-mi fac griji.
Eram încântată.
Am zburat din Knoxville, Tennessee, și a durat toată ziua.
Douăsprezece ore. Catâri, trenuri, avioane, bărci, nu știu.
Ca să ajungem la Pacific.
Am intrat în camera de hotel.
Și a trebuit să fac chestiuni nedescris.
Timp de șapte zile.
N-am văzut nimic din Puerto Vallarta, Mexic.
La sfârșitul săptămânii, eram epuizată.
Pe urmă, ia-o înapoi. Alte 12 ore, la întors.
Am ajuns pe aeroportul nostru micuț, la miezul nopții,
am luat mașina până acasă, în estul statului, și-mi ziceam:
„Nu vreau decât să-mi ating copii și să dorm.
Și totul va fi bine.”
Când colo, pe Chuck Morgan îl oprește poliția.
Mergea cam repede.
Nu l-au arestat pentru cine știe ce, dar noi nu știam.
Cred că nu își plătise o amendă.
Eram pe marginea drumului, în spatele mașinii de poliție.
Mă uitam la stopurile poliției și îmi spuneam:
„Nu durează mult. Imediat o să plecăm.
Și o să ajung acasă.”
A venit polițistul, i-a cerut permisul.
Apoi l-a dat jos din mașină și l-a dus în față.
Vedeam toate astea în lumina farurilor. Și i-au pus cătușe.
El s-a întors spre mine, iar eu am făcut…
Iar el mi-a zis fără cuvinte ceva de genul: „Dă-o Dumnezeului, Leanne!”
Mi-a fulgerat toată viața prin fața ochilor.
Mi-am zis: „E într-un cartel al drogurilor!”
Sau: „Are altă familie în Idaho.”
Mereu am crezut că are altă familie în Idaho,
fiindcă, de când suntem căsătoriți, îmi tot spune: „Ți-am zis eu.”
Fără să-mi fi zis.
Crede că mi-a spus chestii pe care nu mi le-a spus.
Îi răspundeam: „N-am auzit asta în viața mea.”
Până când, într-o zi, i-am zis: „Îi spui uneia din Idaho toate astea?
Pe ea o lași la Panera, Chuck?”
Vreau să vă spun că eu și Chuck Morgan ne-am cunoscut
la Universitatea din Tennessee.
Hai Volunteers!
El își făcea masterul în afaceri, lua numai note de zece,
avea trei servicii și mă curta pe mine.
Iar eu eram…
Eram varză, dragilor.
Cu greu am terminat universitatea.
A absolvit târâș-grăpiș. M-am chinuit cu anii.
Ba mă lăsam de școală, ba mă apucam, pe urmă iar…
Bine.
Când am fost sigură că mă mărit cu Chuck Morgan, am zis:
„Mamă, mamă!
Ce deștept e! E capabil de orice. O să aibă el grijă de toate.
O să muncească precum un catâr.”
Să vezi ce o să mă distrez! O să…”
Ne-am căsătorit și mi-a făcut primul copil.
Într-o bună zi, m-am dumirit.
Mi-am dat seama că e deștept la serviciu.
Nu acasă.
Și mi-am zis: „Aoleu, nu…
Doar nu sunt eu șefa.
Doar n-o să fiu eu aia care să se ocupe de toate.”
Cu numai trei ani înainte, dansam pe „When Doves Cry” de Prince.
Înțelegeți? Adică…
Vă spun când m-am speriat de-a binelea. La al doilea copil.
S-a născut în 3 aprilie. Era ultima săptămână din martie.
Puteam să nasc din clipă în clipă. Și în Tennessee a început să ningă rău.
Era zăpadă pe jos.
Iar eu… Copilul cel mare, Charlie, avea doi ani.
Se trezise. Încă purta scutece.
Era o bomboană de copil, dar foarte activ.
Bătea la ușa de la intrare,
ca să iasă și să alerge pe linia galbenă de pe autostradă.
Iar eu eram frântă de oboseală.
Urma să nasc din clipă în clipă și am luat un streptococ dat naibii.
Obstetricianul meu era Pete, care venea la școala de duminică.
Era un drăguț.
Nu îmi plăcea să mă vadă așa.
Dar Pete a zis: „Ai un streptococ urât.
Trebuie să te internez peste noapte, Leanne.
Îți pun perfuzie și te odihnești.”
L-am întrebat dacă vorbește serios.
„Vorbești serios? Trebuie să stau în spital?
Peste noapte?”
Parcă m-ar fi trimis în Insulele Turks și Caicos.
M-au dus la spital.
Chuck era cu Charlie, care avea doi ani.
M-a dus la spital dis-de-dimineață și apoi a dispărut.
S-a întors abia seara târziu.
Am întrebat: „Unde ai fost?” Mi-a răspuns: „Nicăieri.”
Zic: „De ce ești în trening? Transpiri.”
Zice: „Bine. Am jucat baschet la centrul de agrement.”
Zic: „Pe tot terenul?”
Zice: „Da. De ce?”
Zic: „Cine avea grijă de copil când jucai baschet pe tot terenul?”
Când mă uit, copilul avea scutecul umflat până la glezne.
Zic: „Ce i-ai dat de mâncare?” El zice: „De mâncare?”
Zic: „Chuck, o să… Ascultă-mă!”
Zic: „O să mă externeze mâine la prânz
și vor să-mi aduci niște haine.”
Stați să vă spun
ce mi-a adus el la spital!
Mi-a adus niște chiloței…
cât un triunghi
legat cu ațe.
Era cât buricul meu.
Aveam burta până aici.
Încercam să-mi trag cumva chiloțeii ăia pe mine.
Cred că deja se vedea capul copilului. Zău, pe cuvânt.
Chiloțeii ăia erau cât Marc Anthony.
Mi-a mai adus o pereche de pantofi cu toc de 15 cm.
Negri. Pantofi negri cu toc.
Fetele de vârsta mea țin minte că Kathie Lee Gifford
avea o marcă de haine pentru gravide la Walmart.
Vă mai amintiți?
Erau mortale.
Foarte ieftine. Chestii de bază. Le combinai cum voiai.
Îmi plăceau enorm.
Dar a fost chestia cu atelierul clandestin din străinătate.
Și au desființat-o. Am fost distrusă.
Mi-a adus niște pantaloni trei sferturi Kathie Lee Gifford, de vară.
De vară. Era zăpadă pe jos în estul statului Tennessee.
Pantaloni trei sferturi și un maiou de vară
care nu era pentru gravide.
Îmi ajungea până aici.
Și o haină de blană artificială neagră
în care sigur am dansat pe Prince în vreun club.
Țin minte cum m-au scos asistentele în scaunul rulant.
La întoarcere, sigur s-au uitat una la alta și au zis:
„Asta e prostituată.”
Stați să vă povestesc despre nepoțeii mei, comorile mele.
Mulțumesc!
Niște bomboane! Îi iubesc de nu mai pot. Sper să mai vină încă zece.
Dar doi sunt băieți. Au doi și respectiv patru ani.
Iar cel mare îmi spune „bunica”.
Când stă noaptea la mine, se ține de balustradă și de mâna mea
și spune: „Ține-te bine, bunico!”
Mă crede șubredă.
Una e să fii mamă, alta e să fii bunică.
Ambele sunt minunate, dar nu seamănă deloc.
Asta e diferența, cred.
Când dragii mei vor ceva,
le dau.
Băiatul meu și soția lui sunt părinți minunați,
dar îmi spun tâmpenii.
Cum ar fi: „Fără mașinuțe.”
Eu zic: „Bine, dar nu pot să duc înapoi Chevy-ul ăsta cu platformă.”
De curând, mi-au zis:
„Trebuie să-l dezobișnuim de suzetă.”
Am zis: „Da, bună idee!”
Când am ajuns acasă, am comandat online o tonă de suzete.
Acum știu de ce se purtau părinții mei așa.
M-au ajutat enorm. Copiii meu stăteau noaptea la ei.
Îmi amintesc că mă duceam să-i iau și i-am spus tăticului meu:
„Tăticule, au o peliculă galbenă pe dinți.
S-au spălat pe dinți cât au stat aici?”
Iar tata a tresărit, s-a supărat foc pe mine și a zis:
„N-au vrut!”
Când erau mici, mama mea, Lucille,
le deschidea larg ușa din spate și zicea:
„Bine ați venit! Luați carioci și desenați pe perete!
Intrați la bunica în casă și urcați-vă în patul bunicii
cu găleata asta cu pui fript!
Luați cu voi găleata cu pui și punga asta cu bezele moi.
Și zvârcoliți-vă prin patul bunicii!
Uitați-vă la Disney până la trei dimineața.”
Exact așa fac eu acum. Fix la fel.
Exact!
Cine nu vrea pui fript în pat?
Vreau să vă spun că îi tot rugăm să vină în vacanță cu noi.
Vrem copiii cu noi. Vreau să stau cu toți copiii și nepoții.
Vreau să vă spun că îmi place la plajă.
Îmi place la plajă.
Voi sunteți niște norocoși. Zău! Sper că știți asta.
Dacă o să dau vreodată lovitura, mi-ar plăcea să stau la plajă.
Dar Chuck Morgan nu crede în bucurie.
Așa că…
Vacanța lui preferată e la schi.
Când ne-am cunoscut, la facultate, a zis: „O să-mi cresc copiii la schi.”
Mi-am zis: „I-auzi! Ce-o fi asta?”
Nu prea auzisem de schi.
Eram dintr-un orășel de 500 de suflete de la granița cu Kentucky.
Lumea nu schiază acolo.
Țin minte că mai vedeam la televizor și-mi ziceam:
„Asta e regina, cu alaiul ei.”
Oricum, când m-am măritat cu Chuck Morgan,
a vrut să învăț să schiez și mi-a cumpărat un costum drăguț.
Un costum de schi.
Dacă schiați, știți că sunt foarte scumpe,
așa că a trebuit să-l port 15 ani.
Și n-am rămas la fel de slabă.
Prima dată m-a trimis în frumosul Beaver Creek, Colorado.
E superb acolo. Știu.
M-a înscris la școala de schi, cu alți oameni
și un instructor care semăna cu Mitt Romney.
Eram sus, pe munte, și voiam să fiu…
Eram în costum
și voiam să fiu genul de schioare subțire, tânără, simpatică, amuzantă.
Bine.
A venit un mare front de aer rece.
A venit un viscol. Ningea orizontal. Nu-ți vedeai nici degetele de la mâini.
Mitt s-a uitat la noi toți și a zis:
„Dacă reușim să coborâm…
Dacă reușim să coborâm pe pârtia asta,
trebuie să văd dacă nu v-au degerat nasurile.
Sunt minus 30 de grade.”
Mi-am zis: „Asta e distracție?
Ce căutăm aici?”
Bun, înainte să mai merg la schi,
am stat până au făcut copiii trei, cinci și șapte ani.
Chuck Morgan mi-a spus:
„Vă duc în Colorado, la o săptămână de schi.”
Cred că singurul lucru comparabil
e să muncești într-o mină de cărbuni.
Eu n-am lucrat niciodată în mină, dar pare nasol.
Așadar, asta cred eu despre schi.
La schi vin numai oameni simandicoși.
Închiriază, au case, schiază în sus și-n jos
și seamănă toți cu Bo Derek.
Chuck Morgan merge la ieftineală.
Preferă să închirieze un apartament la trei orașe distanță de munte.
Mergeam cu toții acolo și în fiecare dimineață începea:
„Trebuie să prindem telescaunul.
Am dat o groază de bani. Trebuie să ajungem sus”.
Iar ăia mici
dormeau pe ei.
Trezirea!
Iar eu trebuia să-i îmbrac pe copii
strat peste strat, cu izmene și toate cele.
Munceam ca la banda de producție să-i îmbrac,
iar ei se clătinau, pe jumătate adormiți.
Când terminam cu îmbrăcatul, parcă prășisem un acru de tutun.
Pe urmă trebuia să pregătesc prânzul,
fiindcă, pe vârf, trei degețele de pui costă 45 de dolari.
Apoi venea momentul să luăm microbuzul până la pârtie.
Trebuia să cărăm tot felul de catrafuse, fiindcă aveam copii mici.
Unul zicea: „Nu pot să-mi țin casca. Nu pot să duc nimic.”
Altul: „Mi-am pierdut mănușile. Nu găsesc nimic.”
Și, burdușiți ca niște catâri, ne târam spre microbuz.
Apoi, pune-le clăpari copiilor.
Ziceau: „Nu, mămico! Nu-mi pune clăpari!”
Și nu-i condamn. Ați purtat vreodată clăpari?
De câte ori mi-i puneam, parcă-mi dădea sângele pe țurloaie.
Simțeam cum mi se umplu clăparii de sânge.
Vă spun o amintire!
Mezina din culise, care îmi face machiajul în turneu,
spune că acum e dădaca mea.
Și cam așa e.
Dar era o dulceață. E a treia născută.
O dulceață. Era amuzantă, dar era o pacoste.
E o pacoste, vă jur. Face cum o taie capul.
Așa face de la 18 luni. Nimic nu rezolvi cu ea.
Eram la schi. Cred că avea vreo patru sau cinci ani.
Îi cumpărasem un costum roz de la Lands' End și eram încântată.
Toți schiau. Eram doar noi două.
Urcam în gondolă spre pârtia pentru începători.
Se ajungea repede la pârtia aia.
Eram singure în gondolă,
iar ea a început să-și dea jos toate hainele.
Toate. Absolut toate.
În două secunde era în pielea goală.
Zic: „Ce faci?”
Zice: „Mă mănâncă în fund.”
Și îmi amintesc…
Îmi amintesc că m-am rugat.
M-am rugat lui Dumnezeu
și am spus: „Doamne, Dumnezeule,
ce păcate îngrozitoare am făcut
de am ajuns să am vacanțe de-astea?”
Apoi am privit-o așa și am zis:
„Scarpină-te!”
Încercăm să mergem anual, fiindcă lui Chuck și copiilor le place.
Dar ultima dată când am fost pe schiuri aveam 47 de ani.
Acum am 59.
Și purtam… Mergeam la Alta, Utah, unde e superb.
Purtam costumul ăla strâmt.
Urcam cu teleschiul.
Eram pe teleschi, gata să cobor, și aveam toate intențiile să schiez.
Mă echipasem complet. Eram gata.
Știu cum să mă dau jos de pe teleschi. Știu să schiez.
Dar în acea zi ceva n-a mers cum trebuie
și am căzut ca plăcinta în zăpadă.
Iar chestia aia se tot învârtea, așa că eu…
Și un băiat cu părul lung, care lucra acolo,
cu ceva atârnându-i din sprâncene,
a venit la mine și a zis:
„Ridică-te!”
Și vreau să vă spun, băieți din Wilmington,
că eram praf cu mușchii abdominali.
Și…
Praf și pulbere.
Eram praf cu mușchii abdominali.
Încă aveam schiurile în picioare. A trebuit să mă ridic în bețe.
Nu-mi amintesc cum m-am ridicat.
Cred că am leșinat, fiindcă nu-mi amintesc nimic.
Dar băiatul meu stătea acolo și a văzut totul.
Dragul de el.
Cumva, am ajuns pe vârful muntelui,
s-a uitat la mine și a zis:
„N-ai pățit nimic.
Da? N-ai pățit nimic, mamă.
N-ai pățit nimic. Hai să coborâm pe pârtie!”
Zic: „Nu!”
Zice: „Totul e bine.”
Zic: „Nu. Mi-a vorbit Dumnezeu.”
Zice: „Ba nu.”
Zic: „Ba da. N-am auzit o voce.
Mi-a vorbit în inimă.”
Așa a fost. Mi-a vorbit. Și îmi amintesc ce a zis.
„Dă-te jos de pe chestiile astea, Leanne.” Așa a zis.
Apoi cred că a spus:
„Stai la pizzerie tot restul săptămânii.”
Și eu am zis:
„Bine.”
Bun. Ați fost niște drăguți.
Vreau să vă spun că e ora 20:30.
La 21:15 vreau să fiți în pat.
Bine?
Vreau să fiți în pat.
Dacă aveți melatonină sau magneziu în geantă,
mai dați-mi cinci minute, apoi puteți să le luați.
Mai am un singur lucru să vă spun, apoi puteți pleca acasă.
Ați fost niște scumpi. Mulțumesc pentru ce faceți.
Vă mulțumesc.
Bine.
Eu și Chuck Morgan am crescut cu biserica.
Amândoi voiam să ne creștem copiii așa.
Și nu spun asta ca să mă laud că mi-am dus copiii la biserică.
Vă spun
că suntem excepțional de disfuncționali.
Suntem așa de vraiște și de disfuncționali,
încât nu știu ce pățeam dacă nu-l aveam pe Dumnezeu.
Vorbesc serios.
Exact!
Exact! Aleluia! Îl avem pe Dumnezeu.
Dar vreau să vă spun că eu cred că Satana
nu voia ca familia mea să meargă la biserică.
Așa că venea la noi acasă
în fiecare duminică dimineață
ca să bage zâzanie.
Eu și Chuck Morgan ne certam în fiecare duminică dimineață
ca niște câini turbați.
Și mi-e rușine să vă spun, dar iată de ce certam!
Mie îmi place să ajung la biserică la timp.
Înainte să înceapă slujba.
Chuck Morgan e un om de succes, o personalitate de tip A, anal-retensivă.
În viața lui, totul e foarte strict.
Mai puțin timpul.
Nu are deloc noțiunea timpului.
Pe oriunde am fost în ăștia 34 de ani, am întârziat mereu.
Iar eu sunt punctuală, așa că a fost un chin.
Eu ședeam în dubiță, pe aleea din fața casei,
cu motorul pornit și trei copii mici în mașină.
Chuck Morgan era la chiuveta din bucătărie
și curăța un măr, în chiloți.
Vedeam roșu de furie.
Când ieșea, eu deja spumegam.
Curgeau sudorile pe mine. Ziceam: „A început deja.”
Și așa era. „Mai bine nu mai plecăm. Ne întoarcem în casă.”
Și el se strâmba la mine.
Bun. Vă mai spun ceva despre Chuck Morgan.
Când ne certăm, se poartă de parcă n-a fost nimic.
Nu vrea să vorbim despre asta. Nu pomenim subiectul.
Puf, a dispărut.
Mie…
Mie îmi place să rezolv conflictele.
Îmi place să le descos pe toate părțile.
Și apoi să țin de ele.
Să le dau la spate.
Să le scot când e nevoie.
În sfârșit, ajungeam la biserică. La jumătatea slujbei.
Duceam copiii la școala de duminică
și profesorii se uitau la noi: „Străduiți-vă.”
Ajungeam în strană cu Chuck Morgan,
care începea să mă mângâie
și să mă privească de parcă voia să ne giugiulim.
Mă întreba: „Care e problema?”
Răspundeam: „Mâine sun la un psiholog.”
Începea așa.
Duminica dimineață, mă trezeam.
Eram o mamă tânără, mă trezeam prima, cu noaptea în cap,
ca să fac pregătirile.
Să-mi fac baie, să-mi usuc părul, să mă machiez, să-mi pun dresul.
Pe vremea aia, mă duceam la biserică în rochie și dres.
Apoi îmi trezeam cei trei copilași
și îi îmbrăcam și îi hrăneam singură,
fiindcă soțul meu era tânăr, iar lobul frontal nu i se dezvoltase.
Până la urmă, se trezea și Chuck Morgan,
își trăgea chiloții pe el și…
tușea și scuipa ceva.
Chuck Morgan nu e vorbăreț. Nu-i place să vorbească.
Începea să se holbeze la mine
și să facă ceva de genul ăsta.
Iar eu știam ce înseamnă.
Cred că era din cauză că făcusem baie.
Și trebuia să decid.
Era la alegerea mea.
O să fie o duminică frumoasă?
Mergem să mâncăm pui după slujbă?
Sau o să fie o duminică proastă?
Și Satana o să înjure tot drumul până la biserică.
Era la alegerea mea.
Iar copilașilor le plăcea puiul.
Așa că îi spuneam tăticului lor…
Și gândiți-vă că slujba începuse deja.
Îi spuneam tăticului lor…
„Bine.
Ne vedem în debara.
Ai trei minute.
Îmi scot un singur picior din dres.”
Vă mulțumesc din suflet!
Vă mulțumesc!
O să-mi invit familia pe scenă!
Subtitrarea: Liana Oprea