Downloaded from YTS.MX
Mina damer och herrar, min mamma, Leanne Morgan!
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tack, kära Wilmington i North Carolina. Tack snälla ni.
Och tack för att ni såg den första Netflix-specialen. Tack för det!
Det förändrade mitt liv.
Jag har bara sett den en gång
för när jag ser mig själv känner jag mig spyfärdig.
Och…jag skäms för att berätta att när jag såg den
borde jag tänkt på de saker som kunde ha varit bättre.
Nej. Min enda tanke hela tiden medan jag tittade
var: "När blev mina bröst…"
"När blev mina bröst så tjocka?"
Och nu menar jag inte på ett gulligt sätt.
Jag menar stora mormorsaktiga bröst.
De verkade vara på väg åt olika håll.
Jag var med i en film med Reese Witherspoon och Will Ferrell.
Jag vet. Det var galet. Gissa vem som ordnade det?
Lilla Reese Witherspoon. Hon är söt och smart.
Jag spelade hennes storasyster Gwyneth.
Reese Witherspoon är alltså så här stor.
Det var en bröllopsfilm och hennes huvud befann sig här.
Jag såg filmen. "Hennes huvud är lika stort som det här bröstet."
Vi filmade i Atlanta.
Det tog två månader och var så kul. Det var som på kollo.
Men jag var livrädd.
Innan jag åkte trodde jag att jag skulle få bältros. Jag var jätterädd.
"Jag går bergis ner i vikt", tänkte jag.
"Eftersom jag är livrädd kommer jag nog att ha hemsk diarre varje dag."
"Alla dessa små människor i Hollywood är så små."
De är sköra och ytte-pytte-små.
Männen har stora huvuden och små ben. Har ni tänkt på det?
Tänk på Tom Cruise. Stort huvud, små ben.
Jag tänkte: "De ger säkert inte skådespelare nån mat."
"Det vore bra för mig att vara utan mat i två månader."
Så går det inte till.
Det finns en kantin.
Gulliga människor som lagar mat hela dagarna.
Enligt det fackliga avtalet
måste varm mat serveras varannan till var tredje timme.
Reese åt dem inte.
Men det gjorde jag.
Så här är det att filma.
Långa stunder har man inget att göra. Man har tråkigt.
Sen ropade en gullig man: "Empanadas", och då kom jag springande direkt.
Jag hade samma skor i hela filmen, kilklackar med rem runt fotleden.
I slutet av de två månaderna måste de göra ett extra hål i remmen.
Jag samlade på mig så mycket vätska.
Se på de rara männen här som bor i Wilmington i North Carolina.
Så söta. Ni kunde vara hemma och se på baseboll.
Men ni måste höra om mina tjocka bröst och min vätskebalans.
Kanske jag hinner prata om min halsbränna.
Vi får se. Jag vet inte.
Jag blev förälskad i alla på inspelningen och blev god vän med hår- och sminkfolket
som alla var från Atlanta.
När jag tittade in sa de alltid:
"Vi måste få visa dig en historisk plats här i Atlanta."
"Den måste man se minst en gång i livet."
"Vi kan väl få ta med dig dit." "Okej då."
"Jag älskar historia."
De ville ta med mig till Clermont Lounge.
Har nån hört talas om den?
Då berättar vi för alla andra oskyldiga och rara människor
vad Sodom och Gomorra är.
Clermont Lounge är på Clermont Hotel,
ett historiskt hotell antar jag.
De har målat det rosa. Det är dyrt att bo där.
I takbaren tar ungdomar Instagrambilder och kråmar sig.
Inne på hotellet finns en restaurang, en bar och ett kafé.
Nere i källaren…
…i ett mörkt, svart hål
ligger Clermont Lounge och det är en strippklubb.
När jag insåg det sa jag: "Förlåt mig, men jag är kristen och frälst."
"Jag sätter inte min fot där."
De bara: "Det är inte som du tror. Lita på oss."
Den enda strippklubb jag kände till
var i Knoxville i Tennessee, vid motorvägen,
och mina barn trodde att det var en mexikansk restaurang.
Plus att jag har sett filmer.
Filmer med strippor och atleter
och lampor och dansstänger och sånt.
Det här är inget sånt.
Det är mer som ett kuriosakabinett.
Men det visste jag inte. De tjatade.
Jag var rädd. Jag frågade mitt mellanbarn, Maggie:
"Tror du att jag känner Satans närvaro om jag går dit?"
"Ja, det tror jag nog."
Jag frågade den yngsta som är fascinerad av synd…
"Kommer jag känna Satan?" "Nej, det tror jag inte."
De vet hur känslig jag är.
Jag har känt Satans närvaro
på Bourbon Street i New Orleans. Jag tror att han bor stadigvarande där.
Och i Las Vegas två gånger.
De tjatade och tjatade på mig att följa med
så vi gick nerför de mörka trappstegen,
ner i hålet.
Där stod två biffiga karlar. "Endast kontanter."
"Om du använder din mobil slår vi ihjäl dig med den."
De sa inte så, men det kändes så.
Hår- och sminkfolket sa: "Det ger dig nytt material."
Det brukar betyda att nåt otäckt ska hända.
I allafall, vi går ner dit och det är en källare,
utan lampor eller dansstänger eller nåt.
Det finns en liten scen
och baren är byggd runt den, och det är lågt i tak.
Så alla kvinnor som dansar där som är över 150 cm
måste dansa så här.
Vi går in där… Och så här upplevde hår- och sminkfolket mig.
De sa att jag höll hårt i handväskan hela tiden.
Efter ett tag insåg jag
att vissa gillar att gå dit.
Framför allt gulliga bögar.
Gulliga, söta bögar.
Jag vet inte om det är för att…
För att ni gillar att uppmuntra och heja på och så.
Eller hur? Jag tror det, sötnos.
Och kvinnor som går dit i grupp. Kvinnogrupper.
Det låter som bibelstudier. Men det är det inte.
Det är tjejer med cowboyhattar och boor.
De firar möhippa eller födelsedag. De festar. Såna tjejer.
Och så seriemördare.
Seriemördare gillar att gå dit.
Jag såg en seriemördare i vitögat där.
Den första kvinnan som uppträdde var minst 70 år.
Får jag påpeka att jag inte gör narr av kvinnor som försöker försörja sig.
Ingen tjänar några pengar. Okej? Ingen.
Det handlar inte om pengar. Det gulliga är att alla får delta.
Men i alla fall.
Damen kommer ut och har en så här stor sko.
Men foten är så här stor.
Foten simmade omkring i skon.
Fler personer uppträdde. Ingen hade skor som passade.
Alla gled omkring och dansade i skorna.
Det måste finnas en stor hög med skor bakom scenen
och alla får ta ett par på måfå.
Men en kvinna hade jeansshorts och ett linne,
som var hennes scenkostym.
Det såg ut som nåt man har på sig när man shoppar på Dollar General.
Som om hon var ute efter en Diet Dr Pepper och några burkar chili.
Nästa som kom ut var en ung tjej.
Hon var nog i 30-årsåldern,
blond och lockig med svarta glasögonbågar.
Hon var väldigt entusiastisk. Pigg och glad.
"Vem liknar hon?" tänkte jag. Mrs Frizzle i Magic School Bus!
På PBS. Mina barn älskade det programmet.
Tjejens scenkostym hade ett patriotiskt 4 juli-tema,
bh och trosor i rött, vitt och blått.
De var lite sjaskiga faktiskt.
Som mamma
kunde jag inte tänka på nåt annat
än att jag ville ta hem det där setet
och behandla det med Biz.
Biz får bukt med allt. Jag älskar Biz.
"Om jag ändå kunde ta en plastbunke,
hälla i lite Biz,
fylla på med vatten och blötlägga setet över natten."
Eller hur!
Åh, allihop. Tack ska ni ha!
Tack. Jag gillar att tvätta.
Jag tänkte två saker när jag gick därifrån.
Först tänkte jag: "Om det blir dåliga tider…"
"Då skulle jag kunna uppträda där och det skulle nog gå hem."
Det tror jag.
Tack. Jag är lång. Jag får veckla ihop mig lite.
Sen tänkte jag att Satan inte var där.
Satan är nog inte sugen på att gå dit.
Efter min första Netflix-special
sa teamet: "Var vill du ta fram det nya materialet?"
"Vi skickar dig till solen i södra Kalifornien."
"Så slipper du vintern i Tennessee." "Okej."
Det var i januari 2023.
Ni söta kalifornier minns väl inte det
efter allt väder ni har fått stå ut med
men det var otroligt. Det hade inte regnat så mycket på årtionden.
De sa att det var bibliskt.
Resebyrån ringde mig samma dag som avresan och sa:
Det är en biblisk storm i södra Kalifornien. Du kan inte åka!
Hon skickade en artikel där ordet "ark" nämndes.
Men jag och min yngsta flög dit i alla fall.
Det var ingen fara där.
Det regnade inte så mycket.
De är bara inte vana vid det där ute.
De kanske inte har dräneringssystem.
Alla sprang runt på gatorna
med bh:n utanpå kläderna.
Vi kom dit och lillan följde med.
Hon är backstage. Hon är min makeupartist på heltid.
Tack.
Tack och lov att hon var med
för jag kan inte köra i södra Kalifornien.
Inte för att 59 är gammalt, men nerverna pallar inte.
Vi hyrde en bil och bodde på åtta hotell under fyra veckor.
I slutet av månaden hotade hon med att slå ut mina tänder.
Hon kanske är trött på mig. Men jag är rädd för henne.
Hon sa att jag satt på passagerarplatsen
och höll fast mig i handtaget hela tiden
och liksom bromsade på passagerarsidan.
Det kanske jag gjorde, men nån måste ju.
Jag gillar även att ha en Apple-klocka som övervakar min hjärthälsa.
Och knappen som visar var ens iPhone finns.
Den är det bästa som hänt mig.
Eller hur!
I slutet av månaden skrek hon åt mig:
"Sluta plinga med Apple-klockan."
"Din iPhone är i ditt knä."
Vår första anhalt var Oxnard i Kalifornien.
Jag vet inte om ni har varit där, men det är fint.
Det ligger på stranden. Vår bungalow låg en bit ifrån stranden.
Mannen som gav mig nycklarna sa:
"Ni kommer bli översvämmade och drunkna."
Det är nog som Wilmington i North Carolina.
Stora fina hus på rad
med båtar i vattnet, som bilar på en uppfart.
Jag hade aldrig sett nåt sånt. "Vilka är dessa människor?" tänkte jag.
Jag frågade dem:
"Vilka är är ni?"
"Vad jobbar ni med?"
"Vi odlar", sa de. "Många av oss odlar."
"Va? Jag är från en jordbrukande släkt", sa jag. "Vad odlar ni här ute?"
De sa:
"Jordgubbar och brass."
De odlar mycket brass i Kalifornien.
Det är ovant för mig.
Tennessee har inte legaliserat det för nåt ändamål över huvud taget.
Men Knoxville i Tennessee är fullt av CBD-butiker.
Enligt ryktet
är brasset på ingång.
De säger att det är dit det är på väg.
Till CBD-butikerna.
Jag var hos min sjukgymnast och fick behandling för ischias
och inflammation i höften,
och plantar fasciit som besvärar mig ibland,
när jag äter för mycket bröd.
"Leanne", sa han, "jag har hört mycket gott om CBD."
"Jag tror att det är antiinflammatoriskt."
"En kvinna har en CBD-butik här i närheten."
"Du kan väl prata med henne?"
Så jag begav mig dit och på vägen passerade jag Subway.
Smörgåsbutiken. Det var svårt för mig att inte gå in.
Jag gillar deras bröd. Men det orsakar plantar fasciit.
I alla fall, jag går in i CBD-butiken
där det luktar patchouli och Subway.
Innehavaren var där. Hon är en hippieliknande liten kvinna.
Jag vet inte varför jag gör så. Okej.
Okej.
Hon ser ut som en sån där kvinna i North Carolina
som gillar att blåsa glas.
Några av tjejerna i Asheville i North Carolina.
De är konstnärliga och går i träskor.
På helgen går de på en berättarfestival.
Ja. Hon hade håriga armhålor.
"Jag fattar", tänkte jag. "Jag är också trött."
"Jag tror att jag kan hjälpa dig", sa hon. Hon hämtade en påse godis.
Det stod Delta-8 på dem.
Nej… Eller hur? Delta-8? Jag vet fortfarande inte vad det är.
Men om brass är här, måste Delta-8 vara snäppet under.
Och kanske strösslat med LSD.
"Okej, gör så här", sa hon.
"Ta en varje kväll, regelbundet." "Okej", sa jag.
Jag var väldigt rädd.
Jag satte mig i bilen. "Nu får jag inte köra för fort."
Jag kom hem med det. Chuck Morgan var hemma.
Jag sa inte vad jag hade gjort.
"Hej", sa jag.
Jag gick och gömde det i garderoben.
Sen väntade jag tills det blev mörkt.
Jag var jätterädd.
Jag bet av en liten bit av en. Bara lite. Jag åt inte ens en hel.
Det kanske var inbillning
men efter 20 minuter fick jag hemsk hjärtklappning.
"Åh, milda makter, jag har fått förmaksflimmer."
"Jag måste till akuten omedelbart."
Men Chuck Morgan måste fortfarande hållas ovetande om vad jag tagit.
Jag tänkte febrilt.
"Polisen kommer komma."
Jag satt uppe till klockan två.
och övervakade min puls.
Till slut somnade jag, men jag sov illa. Jag vältrade mig hit och dit.
För alla i USA, "vältra" betyder att jag vältrade mig i sängen.
Där låg jag
och vältrade mig.
Jag vältrade mig hela natten och drömde hemska saker.
Jag och John Wayne slogs mot Ricardo Montalbán…
…på hästryggen hela natten.
Jag tog inga fler av de där godisarna.
Men jag har inte slängt dem.
De är i min garderob.
Jag undviker att ta ögonkontakt med dem.
Vår andra helg i Kalifornien var vi i Brea,
som också är väldigt fint.
Det finns fina, gulliga människor där också.
Det var den helgen min yngsta fyllde 25.
Hennes pappa ville vara med. "Jag flyger ut till er."
Jag bad resebyrån ordna ett till rum.
"Deras pappa saknar mig."
Jag vet inte vad det är med Chuck Morgan i ett hotellrum.
När han är i ett hotellrum får han en glasartad blick
och jag gör liksom så här.
Det behövdes ett rum till för dottern och jag har turnerat ihop.
Hon har varit med mig i 150 föreställningar.
Deras pappa vill inte att jag slösar så vi fick dela rum.
Vi har sovit rumpa mot rumpa på alla ställen vi har bott på.
Chuck Morgan har alltid förmanat mig att vara sparsam.
Annars kan vi förlora allt. Jag tänker på vad han skulle säga.
"Du äter väl hotellfrukosten som ingår i priset."
"Våga inte gå till Panera."
Chuck Morgan köpte en billig flygbiljett.
Han fick gå upp mitt i natten och ta anslutningsflyg över hela USA.
Till slut kommer han fram, utmattad.
Han nickade till lite då och då
och såg Tennessee spela basket på hotellrummet.
Sen gjorde jag två föreställningar.
Jag skulle fundera på nytt material,
men det enda jag kunde tänka på var
"Han får mycket vila nu."
Sen blir jag tvungen att göra obeskrivliga saker…
…hela natten så att min dotter ska få en bra födelsedag.
Om några av er tjejer här är 20-30 år…
Det här är hemskt att säg men jag vill vara ärlig.
Jag vill inte dra nån vid näsan.
Det betyder inte att ni måste men jag har sålt mig till Chuck Morgan…
…i över 34 år nu så att mina barn skulle få bra skor.
Chuck är backstage ikväll. Han vill gärna komma ut och säga…
Seså. Chuck Morgan kommer bli inbilsk.
Han vill säga till er alla:
"Ingen fara, hon var ingen bra prostituerad."
Jaha, jag tog med mig en anteckningsbok.
Jag är 50 plus. Jag glömmer saker.
Jag tittade i rummet där barnen lekte när de var små.
Jag vet inte om era döttrar gjorde så
men när vi skulle åka och handla nånstans sa mina alltid:
"Jag behöver en anteckningsbok."
"Den måste vara lila eller rosa med ett hjärta på sig."
Hemma skrev de en dramatisk mening i den och kastade bort den.
Jag har kvar alla och jag hittade en lila med ett hjärta.
Maggie som är ett känsligt mellanbarn
hade skrivit ett extremt gulligt brev till sin lärare.
Jag kom att tänka på
skåpbilen som jag hade när jag var en ung mamma
och Chuck Morgan försörjde oss
men han måste resa över hela USA.
Alla barnen var små och de verkade alltid gråta och vara osams.
Jag försökte sammanbitet få iväg nåt motvilligt barn till fotbollsträning.
De grät och skrek och det känsliga mellanbarnet
ställde djupa frågor hela tiden.
Till exempel frågor om solsystemet.
En dag sa jag: "Jag hörde inte på i skolan."
"Är det nåt du vill veta om Makt och begär?"
Hon var orolig för vilka som skulle få komma till himlen.
Hon vill att alla ska komma dit. Hon frågade om folk
och alla skrek i baksätet och var hungriga
och den lilla rösten sa: "Mamma, kommer Johnny Cash till himlen?"
Jag minns vad jag svarade. "Ja. Johnny Cash kommer till himlen."
Han och June har ju spridit Guds ord med Billy Graham i hela USA.
Ja, han kommer till himlen.
Och jag funderade på allt det.
Jag har en svärdotter som är underbar, så smart och en så bra mamma,
och hon pratar med mina barnbarn på ett förnuftigt sätt.
Det fick mig att minnas.
Jag sa idiotiska saker ibland tror jag.
Men jag var trött.
Jaha, sen undrade hon ifall J-Lo skulle komma till himlen.
Jag är ett stort J-Lo-fan.
"Mamma, kommer J-Lo till himlen?"
Jag var på väldigt dåligt humör.
Jag hade gått upp en byxstorlek tror jag. Och hon frågade om J-Lo.
"Kommer hon till himlen?" "Jag vet inte."
Hon behöver mer andlig mognad.
Och…hon avverkar många män just nu.
Så sa jag tyvärr. Och det var fel. Jag borde aldrig ha sagt det.
Jag har faktiskt avverkat minst lika många män själv.
Det var hemskt. Enda skillnaden var att mina inte var framgångsrika.
Vi kan gå igenom några av J-Los karlar. Vi hinner inte med alla, men…
Minns ni den första, bakgrundsdansaren? Jag tror att han hette Cris.
Vad hände med honom? Har nån koll på det?
Sen var det Ben Affleck första gången, och de var jättekära.
Men det kanske var för instabilt eller nåt.
Sen gifte ju han sig med Jennifer Garner.
Hon ser så gullig ut. Det ser ut som att hon köper sina kläder på Loft.
Som vi alla.
J-Lo gifte sig med den där insekten Marc Anthony.
Stort huvud, små ben.
Ja.
Han är stor som en halstablett.
Talangfull. Väldigt begåvad.
Sen var hon med A-Rod. Jag glömde A-Rod.
Sen var det Ben Affleck igen och de gifte sig.
"Det här ser inte bra ut" tänkte jag.
På alla videor och foton
kom de ut nånstans ifrån och han…
Man vet att han dyrkade henne för hon lyser.
Har ni märkt det? Hon lyser. Hon är så vacker.
Jag läste i People att hon äter mycket lax.
Okej.
Det gör hon.
Vi borde alla äta mycket lax.
Nu kommer en till historia om mitt känsliga mellanbarn.
Barnen gick i en liten kristen skola som var som en familj för oss.
Och grundskolan var liten.
Receptionisten var Jeannie, en vän till mig.
Jag lämnade barnen på morgonen
och när jag skulle hämta dem tog sig Jeannie för bröstet.
"Men Leanne, hur kan du gå?"
"Ska jag ringa nån? Måste du till sjukhus?"
"Vad menar du?" "Maggie sa att du skulle opereras idag."
"Hon har bett om förböner."
"Vi har bett för dig över snabbtelefonen hela dan."
"Jeannie, jag har fått en ny spiral."
Jag vill att ni i North Carolina ska veta att jag var väldigt fertil.
Jag var väldigt fertil, pris ske Gud.
Fruktbar som Napa Valley. Det är nog för att jag härstammar från lantbrukare.
Vi dödade vårt eget kött.
Jag har tjocka fotleder och kan jobba på åkrarna.
Jag fick en ny spiral vart femte år för Chuck Morgan steriliserade sig inte.
Men strunt samma. Det är lugnt.
Den kristna skolan placerade mig på en meal chain.
För mat åt behövande.
Nån gav mig en köttfärslimpa
den eftermiddagen.
Den var god också.
Jag hoppas och ber att nån kommer med en köttfärslimpa åt er
när ni har fått en spiral insatt. Eller hur!
Folk frågar: "Blir inte Chuck Morgan arg när du pratar om honom?"
Nej.
Han vill att jag ska prata om honom.
Han ger mig förslag.
"Varför berättar du inte om när jag blev gripen?" Visst.
Det var över 25 år sen. Vi hade tre småbarn
och hans jobb skickade oss till Puerto Vallarta i Mexiko.
Det var så spännande. Jag hade aldrig varit på nåt sånt ställe.
Mamma och pappa passade barnen så jag var inte orolig för dem.
Jag var så taggad.
Vi flög från vår lilla flygplats i Knoxville i Tennessee.
Resan tog 12 timmar. Mulåsnor, tåg, flygplan, båtar och så
för att komma till Stilla havskusten.
Vi gick in på hotellrummet. Jag måste göra obeskrivliga saker.
I sju dar.
Jag såg aldrig Puerto Vallarta i Mexiko.
I slutet av veckan var mina krafter uttömda.
Resan hem tog ytterligare 12 timmar.
Vi landade i östra Tennessee vid midnatt
och sen måste vi köra hem och jag tänkte:
"Bara jag får lägga händerna på bebisarna och sova blir allt bra."
Chuck Morgan blev stoppad av polisen för fortkörning.
Det han greps för var en bagatell men vi visste inte det då.
Jag tror att det var några obetalda böter.
Vi var vid vägkanten, med polisbilen framför oss.
Jag ser polisen och tänker: "Det går nog fort. Snart kan vi åka."
"Snart är jag hemma."
De får hans körkort. Han får gå ur bilen och ställa sig framför.
I strålkastarljuset ser jag hur de sätter handbojor på honom.
Han vänder sig om mot mig och jag…
Han mimar nåt i stil med: "Herregud, Leanne."
Hela mitt liv passerade framför mina ögon.
"Han är med i en drogkartell."
"Han har en annan familj i Idaho."
Jag har alltid misstänkt det
för han säger alltid "Det har jag ju sagt" fast han inte har det.
Han tror att han har talat om saker för mig.
"Det har jag aldrig hört" sa jag jämt.
"Är det en kvinna i Idaho som du säger allt det till?"
"Ska hon få åka till Panera?"
Chuck Morgan och jag träffades på universitetet i Tennessee.
Heja Tennessee Volunteers!
Han läste en master i företagsekonomi och hade tre jobb och uppvaktade mig.
Och jag var…
…hopplös. Jag var helt hopplös.
Jag höll på att aldrig gå ut. Det tog åratal innan jag tog examen.
Jag hoppade av, kom tillbaka…
Okej.
Men när jag insåg att Chuck och jag skulle gifta oss tänkte jag: "Men gud."
"Han är så smart. Han kommer ta hand om allt."
"Han kommer jobba häcken av sig."
"Jag ska bara ha kul."
Vi gifte oss och fick vårt första barn.
En dag fick jag en insikt.
"Han är smart på jobbet."
"Inte hemma."
"Åh nej. Det kan väl inte vara jag som har ansvaret!"
"Inte ska väl jag behöva ta hand om allt?"
Det var bara tre år sen jag dansade till Prince, "When Doves Cry".
Den värsta krisen var när andra barnet var på väg.
Hon kom 3 april och det här var sista veckan i mars.
Jag skulle föda när som helst. och det kom massor av snö.
Det var snö på marken.
Mitt äldsta barn, Charlie, var två år.
Han hade slutat sova middag. Han var gullig men väldigt aktiv.
Han försökte få upp ytterdörren för att springa på motorvägen.
Jag var helt slutkörd.
Jag skulle föda när som helst. och jag fick streptokocker.
Min gynekolog var Pete som jag gick i söndagsskolan med.
Han var så söt. Jag gillade inte att han såg mig så där.
"Du har en streptokockinfektion" sa han. "Jag måste lägga in dig över natten."
"Du behöver vätskeersättning och vila."
"Är det sant?" sa jag.
"Är det sant? Får jag lägga in mig?"
Över natten? Det var som en resa till Turks och Caicos-öarna.
De körde mig till sjukhuset. Chuck hade Charlie.
De lämnade av mig på morgonen och stack.
De kom inte tillbaka förrän sent. "Var har ni varit?" sa jag.
"Ingenstans."
"Varför har du träningsoverall? Du svettas."
"Jag har spelat basket på fritidsgården" sa han.
"På basketplanen?" sa jag.
"Ja, hur så?"
"Vem passade vårt barn?" sa jag.
Charlies blöja var så full att den var nere vid fotknölarna.
"Vad har han ätit?" sa jag. "Ätit?"
"Chuck… Hör på."
"Imorgon blir jag utskriven, och du måste ta hit kläder åt mig."
Jag ska tala om vad han tog med till sjukhuset.
Ett par trosor…
…som bestod av en triangel med snören.
Min navel var så här stor.
Magen gick ut hit.
Jag måste försöka sätta på mig trosorna.
Jag tror att bebisen var på väg att födas.
Trosorna var lagom stora för Marc Anthony.
Han tog med ett par skor med 15 centimeters-klack.
Svarta pumps.
Minns ni när Kathie Lee Gifford designade mammakläder åt Walmart?
Minns ni det?
De var så underbara. Billiga. Man kunde kombinera dem som man ville.
Jag älskade dem.
Sen var det nåt med en sweatshop utomlands.
Kollektionen drogs in. Jag var så ledsen.
Men i alla fall, han tog med ett par av Kathie Lee Giffords capribyxor.
Det var snö på marken i östra Tennessee. Sommarcapribyxor.
Han tog med en sommartopp som inte var en mammatopp.
Den slutade här.
Och en stor, svart fuskpäls
som jag definitivt har dansat till Prince i.
De snälla sköterskorna rullade ut mig.
Jag vet att de sa till varandra sen:
"Hon är prostituerad."
Låt mig berätta om mina kära barnbarn.
Tack snälla.
Tack.
Underbart. Jag är kär i dem och hoppas få tio till.
Men jag har två pojkar som är två och fyra.
Den äldsta kallar mig farmor.
Han håller i ledstången och min hand
och säger "Håll i dig, farmor."
Han tror att jag är en vekling.
Att vara mamma är annorlunda än att vara farmor.
Båda är underbart, men väldigt olika.
Jag tror att skillnaden är
att när mina småttingar vill ha nåt,
ger jag det till dem.
Min son och hans fru är underbara föräldrar,
men de säger dumma saker.
"Inga fler åkleksaker."
"Men jag kan ju inte lämna tillbaka chevan med lyftkran."
Häromdan sa de:
"Han måste vänjas av med napp."
"Bra idé" sa jag.
Sen beställde jag en hel hög på nätet.
Jag förstår mina föräldrar nu.
De var så hjälpsamma. Barnen fick sova hos dem.
När jag hämtade dem sa jag till pappa:
"De har en gul hinna på tänderna."
"Har de borstat tänderna nån gång sen vi åkte?"
Pappa skakade och var jättearg och sa: "De ville inte!"
När barnen hälsade på dem och min mamma, Lucille, släppte in dem sa hon:
"Välkomna. Här är några färgpennor. Skriv på väggen."
"Gå och lägg er i farmors säng med den här hinken med kyckling."
"Här har ni en hink kyckling och minimarshmallows."
"Gå och vältra er i farmors säng… och titta på Disney till kl. 03.00."
Jag gör likadant nu.
Eller hur.
Eller hur! Vem älskar inte kyckling i sängen?
Vi ber dem alltid att följa med oss på semestern. Med småttingarna.
Jag vill ha alla barn och småbarn med mig. Jag är en strandperson.
Ni har ett bra läge här. Det hoppas jag ni vet.
Om jag blir rik vill jag hemskt gärna vara på stranden.
Men Chuck Morgan tror inte på glädje. Så…
Hans favoritsemester är skidåkning.
När vi träffades på college sa han: "Mina barn ska åka skidor."
"Oj, vad är det?" tänkte jag.
Jag visste inget om det.
Jag är från en pytteliten sydstatsstad där folk inte åker skidor.
När jag såg det på tv trodde jag
att det var drottningen och hennes följe.
Men när Chuck och jag gifte oss
ville han att jag skulle lära mig så han köpte en skiddräkt åt mig.
Som ni kanske vet är sånt väldigt dyrt
så jag måste använda den i 15 år.
Och jag höll inte vikten.
Han skickade mig till vackra Beaver Creek i Colorado.
Det är vackert, jag vet.
Han satte mig i skidskola där och instruktören såg ut som Mitt Romney.
Jag var uppe på ett berg med skiddräkten på mig
och jag ville vara den smala, unga, söta, roliga skidtjejen.
Okej.
Då kom det en enorm kallfront.
Snön blåste i sidled. Man såg inte handen framför sig.
Mitt tittade på oss och sa:
"Om vi kommer ner…"
"Om vi tar oss ner måste jag kolla om era näsor har klarat sig."
"Det är 28 minusgrader." "Kul?" kommer jag ihåg att jag tänkte.
"Vad gör vi här uppe?"
Innan jag åkte igen
väntade vi tills barnen var tre, fem och sju,
och Chuck Morgan sa:
"Vi ska till Colorado i en vecka för utförsåkning."
Jag kan bara jämföra det med
att jobba i en kolgruva.
Det har jag aldrig gjort men det ser hemskt ut.
Så här ser jag på utförsåkning.
Partyfolket håller sig på berget.
De hyr och äger och åker skidor och alla ser ut som Bo Derek.
Chuck Morgan håller sig till budgeten.
Han hyr en lägenhet tre städer från berget.
Vi åker dit och varje morgon säger han:
"Vi måste åka skidlift. Jag har betalat en massa. Vi måste dit."
Småbarnen är helt häpna.
Vakna.
Jag måste bylta på småbarnen alla dessa lager. Långkalsonger.
På väg ner försökte jag klä på barnen,
de halvsov och hade ingen styrsel.
När det var klart var jag helt utarbetad.
Sen måste jag laga lunch
för tre kycklingbitar kostar 45 dollar på berget.
Sen var det dags att åka pendelbuss till berget
och vi måste bära alla småbarnens saker.
"Jag kan inte hålla hjälmen. Jag kan inte bära nåt."
"Jag har tappat mina handskar."
Vi var lastade som packåsnor på bussen.
Sen måste jag sätta på dem pjäxorna.
"Nej, mamma, sätt inte på mig de där pjäxorna."
Jag klandrar dem inte. Har ni haft pjäxor?
För mig slutar det alltid med blödande skenben.
"Pjäxorna blir fulla med blod. Det känns."
Här är ett av mina minnen.
Den lilla som är min makeupartist säger att hon nu är min vårdare.
Det är hon på sätt och vis. Men hon har varit en fröjd.
Det är mitt tredje barn och hon är så rolig, men besvärlig.
För hon gör precis som hon vill.
Ända sen hon var 18 månader. Hon är omöjlig.
På skidsemestern var hon fyra eller fem.
Jag köpte en chockrosa skiddräkt på Lands End åt henne.
Alla var ute och åkte skidor.
Hon och jag åkte upp till barnbacken.
Liften tar inte lång tid.
Det var bara vi i gondolen. Hon började klä av sig.
Alla sina kläder.
På två sekunder är hon naken.
"Vad gör du?" sa jag.
"Det kliar i rumpan."
Jag kommer ihåg att jag bad till Gud.
Jag minns att jag bad till Gud
och sa: "Kära Gud, vad har jag gjort som var så hemskt
att min semester måste bli så här?"
Sen tittade jag på henne och sa åt henne att klia sig.
Vi försöker åka varje år för Chuck Morgan och barnen älskar det.
Men sist jag åkte skidor var jag 47 år. Nu är jag 59.
Vi skulle till Alta i Utah, som är jättefint.
Jag hade den trånga dräkten.
Jag åkte upp i skidliften.
Jag skulle kliva av och jag hade absolut tänkt åka skidor.
Jag hade allting. Jag vet hur man stiger ur en skidlift. Jag kan åka skidor.
Men nåt funkade inte den den dan
och jag ramlade av skidliften ner i snön.
Den fortsatte bara gå runt och jag…
En långhårig kille i personalen
med nåt som hängde från ögonbrynen
kom fram till mig och sa
"Ställ dig upp."
Jag kan tala om att min hållningsmuskulatur inte var i form.
Och…
Det var hemskt.
Jag var inte i form.
Skidorna satt fortfarande på. Jag måste ta stavarna och försöka.
Jag vet inte hur jag kom upp.
Jag kanske fick en minneslucka.
Men min son stod en bit bort och såg alltihop.
Min gulliga pojke.
Jag kom upp på berget och han tittade på mig och sa:
"Det går bra."
"Okej? Det går bra, mamma."
"Det går bra."
"Nu åker vi ner." "Nej", sa jag.
"Allt är ju okej" sa han.
"Nej. Gud talade till mig."
"Nej, det gjorde han inte." "Jo."
"Det var ingen hörbar röst. Den var inom mig."
Gud talade till mig. Jag minns vad han sa.
"Låt bli det där, Leanne." Så sa han.
Sen tror jag att han sa:
"Sitt på pizzastället resten av veckan."
Jag bara: "Okej".
Ni har varit så gulliga, hörni.
Och nu är klockan halv nio.
Ni ska få komma i säng kvart över nio. Okej?
Ni ska få komma i säng.
Om ni har melatonin eller magnesium i väskan,
så kan ni ta det om några minuter.
Jag ska berätta en sak till, sen får ni åka hem.
Ni har varit så gulliga. Tack för allt.
Tack ska ni ha!
Chuck Morgan och jag är kyrksamma sen barnsben.
Och vi ville uppfostra barnen så också.
Jag säger inte: "Mina barn uppfostrades i kyrkan."
Jag säger att vi är så dysfunktionella,
så störda och dysfunktionella
att jag inte vet hur det hade gått utan Herren. Jag menar det.
Eller hur!
Eller hur.
Eller hur. Halleluja. Vi har Herren.
Men jag tror att Satan inte ville att min familj skulle gå i kyrkan.
Han kom hem till oss
varje söndagsmorgon
och ställde till det för oss.
Chuck Morgan och jag bråkade varje söndagsmorgon
som två ilskna hundar i trädgården.
Jag skäms över att säga vad vi grälade om.
Jag vill komma i tid till kyrkan.
Jag vill vara där innan det börjar.
Chuck Morgan är en framgångsrik och pedantisk typ A-person.
Allt är välordnat i hans liv.
Utom tid.
Han har ingen tidsuppfattning.
Vi har kommit försent överallt i 34 år.
Jag vill alltid vara punktlig så det har varit jobbigt.
Jag satt i en skåpbil på uppfarten
med motorn igång, med tre små barn.
Chuck Morgan stod i underkläderna vid diskbänken och skalade ett äpple.
Jag var rasande. Till slut kom han ut och jag var så arg.
Jag var genomsvettig. "Det har redan börjat!"
"Det är ingen mening nu. Vi kan lika gärna stanna hemma." Han bara…
Här är en sak till om Chuck Morgan.
När vi har bråkat låtsas han aldrig om det.
Han vill aldrig prata om det. Nämn det inte.
Poff, det är borta.
Jag… Jag gillar att lösa konflikter.
Jag gillar att prata igenom det flera gånger.
Sen gillar jag att komma ihåg det.
Trycka ner det.
Ta fram det om jag behöver det.
När vi kom till kyrkan var det halvvägs över.
Vi lämnade barnen i söndagsskolan
och lärarna sa åt oss att skärpa oss.
Äntligen satte vi oss i kyrkbänken och Chuck Morgan började klappa mig
och titta på mig som om han ville hångla.
"Vad är det för fel?" sa han.
"Imorgon ringer jag en terapeut", sa jag.
Så här började det.
Varje söndagsmorgon gick jag upp.
Som ung mamma steg jag upp i ottan för att göra mig i ordning.
Jag badade, fönade håret,
målade mig och tog på mig strumpbyxor och klänning för kyrkan.
Jag väckte barnen, klädde på dem och gav dem frukost helt själv
för min man var ung och hans frontallob hade inte utvecklats.
Till slut steg Chuck Morgan upp
och tog av sig kalsongerna och…
…hostade upp nåt.
Chuck Morgan är ingen mångordig person.
Han tittade på mig
och gjorde så här ungefär.
Jag visste vad det betydde. Det var nog för att jag hade badat.
Jag måste fatta ett beslut.
Det var upp till mig.
Blir det en bra söndag?
Ska vi äta kyckling efter kyrkan?
Eller blir det en dålig söndag?
Kommer Satan att svära hela vägen till kyrkan?
Det beror på mig. Och de små gillar ju kyckling.
Jag sa till deras pappa…
Kyrkan hade redan börjat då.
Jag sa till deras pappa…
"Okej då."
"Vi ses i garderoben."
"Du får tre minuter."
"Jag drar ut ena benet ur strumpbyxorna."
Tack ska ni ha!
Tack allihop!
Tack allihop! Nu kommer familjen!
Undertexter: Anna Norman