Downloaded from YTS.MX
Пані та панове, моя мама, Ліенн Морґан!
Official YIFY movies site: YTS.MX
ЛІЕНН МОРҐАН: НЕВИМОВНІ РЕЧІ
Дякую, любий Вілмінґтоне, Північна Кароліна.
Дякую вам усім.
Дякую, що дивилися перший випуск Netflix.
Усім дякую.
Він змінив моє життя.
А я дивилася його лише раз,
бо коли я дивлюся на себе, мені здається, що я зараз виблюю.
І…
І мені соромно зізнатися, але коли я дивилася,
я б мала думати «можна було краще»
або «треба було це сказати чи це зробити».
Ні.
Весь час, поки дивилася, я думала:
«Коли це мої груди…
Коли це мої груди стали такими жирними?»
І я не кажу…
Хлопці з Північної Кароліни, я не кажу про гарненько пухкі.
Я кажу про великі бабусині цицьки.
Мені здавалося, що одна стирчала туди, а інша — туди.
Я знімалася у фільмі з Різ Візерспун і Віллом Ферреллом.
Знаю. Це божевілля.
Це було несподівано. Я скажу, хто це зробив.
Маленька Різ Візерспун. Ця лялечка, розумниця.
Вона взяла мене на роль старшої сестри Ґвінет.
А я вам скажу:
Різ Візерспун розміру цієї склянки.
Вона стояла біля мене в тому фільмі, у весільному фільмі,
а її голівка була ось тут.
Я дивилася фільм і думала:
«Її голова розміру із цю цицьку».
Ми знімали фільм в Атланті.
Знімали два місяці, було весело.
Це був наче літній табір. Справді.
Але я дуже боялася.
Перш ніж я поїхала, я думала, що в мене буде лишай.
Я була до смерті нажахана.
І я подумала: «Б'юся об заклад, я схудну.
Я схудну, бо я до смерті боюся,
і, мабуть, у мене щодня буде вибуховий пронос».
А тоді я подумала: «Усі ці люди в Голлівуді такі крихітні».
Вони такі тендітні й маленькі.
У чоловіків великі голови і маленькі ніжки.
Не знаю, чи ви помітили.
Згадайте Тома Круза. Велика голова, маленькі ніжки.
І я подумала: «Мабуть,
голлівудців не годують під час знімання.
Для мене це добре. Я можу обійтися без їжі два місяці».
Але ні, усе геть не так.
Є така річ, як кейтеринг.
І ці чудові люди весь день готують на знімальному майданчику.
І оскільки ми у профспілці,
вони мусять годувати нас гарячою їжею
кожні дві з половиною-три години.
Різ не їла.
А я їла.
Я вам розкажу про кіно.
Ти сидиш там довгий час без роботи,
поки тебе не покличуть, і тобі нудно.
А тут милий чоловічок кричить «емпанадас»,
і я біжу туди якомога швидше.
Я весь фільм носила те саме взуття,
на танкетці, з ремінцем на щиколотці.
І до кінця двох місяців
костюмерам довелося зробити додаткову дірку на ремінці.
Бо в моєму тілі затримувалася рідина.
Гляньте на цих милих чоловіків із Вілмінґтона, Північна Кароліна.
Такі симпатичні.
Ви б могли бути вдома, дивитися бейсбол.
А натомість слухаєте про мої товсті груди і рідину в тілі.
Якщо буде час, розкажу про рефлюкс.
Не знаю. Чекайте, хлопці. Я не знаю.
Гаразд, я вам зізнаюся,
що закохалася в усіх на майданчику,
а найбільше зблизилася з перукарями і візажистами,
і всі вони були з Атланти.
Щоразу, коли я заходила в трейлер, вони казали:
«Ліенн, дозволь нам
відвести тебе до історичного місця в Атланті.
Усім бодай раз у житті треба там побувати.
Дозволь відвести тебе».
Я відповіла: «Добре.
Я люблю історію».
Вони хотіли мене відвести
в Clermont Lounge.
Хтось чув про це місце?
Що ж, розкажемо всім тим невинним і милим людям,
що це за Содом і Гоморра.
Clermont Lounge розташований у готелі Clermont,
і це, мабуть, історичний готель.
Він рожевий.
Думаю, номери там дорогі.
На даху є бар, де молодь фотографується
і викладає фото в інстаграм.
Усередині готелю є ресторан, бар і кафе.
А в підвалі…
у темній чорній дірі,
є Clermont Lounge.
І це стрип-клуб.
Коли я дізналася, я сказала: «Пробачте, у мені є Святий Дух».
Знаю. Я така: «Я туди не піду».
А вони: «Це не те, що ти думаєш.
Повір. Це не те, що ти подумала».
Єдине, що я знала про стрип-клуб…
У Ноксвіллі, штат Теннессі, був один на узбіччі траси
і називався The Catch.
Мої діти думали, що це мексиканський ресторан.
І я бачила фільми.
Фільми зі стриптизерами і професійними спортсменами,
зі світлом, пілонами і все таке.
Це геть інакше.
Це скоріше Believe It or Not Ріплі.
Але я цього не знала, а вони благали піти.
Я так боялася, що спитала свою середню дитину, Меґґі.
Я спитала: «Якщо я піду туди,
я відчую присутність Сатани?»
А вона: «Так, думаю, відчуєш».
Тоді я спитала свою наймолодшу дитину,
яку зачаровує гріх…
Я спитала: «Я відчую Сатану?»
Вона сказала: «Ні, навряд».
Вони знають, що я дуже чутлива.
Я відчувала присутність Сатани
на Бурбон-стріт у Новому Орлеані.
Гадаю, він там постійно живе.
І двічі в Лас-Вегасі.
Вони благали мене піти,
і от ми спускаємося темними сходами
в цю діру.
А там унизу стоять кремезні чоловіки і кажуть: «Тільки готівка.
Якщо дістанеш телефон, ми заб'ємо тебе ним до смерті».
Вони так не казали, але здавалося, що казали.
Перукарі і візажисти кажуть: «Збереш новий матеріал».
Коли мені так кажуть, я знаю, що станеться щось травматичне.
Ми спускаємося в підвал готелю,
і це підвал,
там немає ні світла, ні пілонів, нічого такого.
Там була крихітна сцена…
Навколо неї бар і низька стеля.
Усі жінки, що там танцювали, які вищі за 150 см,
мали танцювати так.
Ми йдемо туди…
І ось якою мене бачили перукарі й візажисти.
Казали, що я весь вечір тримала сумку і така…
За деякий час я зрозуміла,
що є люди, яким там подобається.
По-перше, чоловіки-геї.
Дорогенькі чоловіки-геї.
Не знаю, чи це тому… Привіт.
Не знаю, чи це тому, що ви всі любите заохочувати і підтримувати.
Гадаю, так, лялечко.
Жіночі компанії.
Жінки теж ходять.
Звучить як біблійний гурток. Не це.
Дівчата в ковбойських капелюхах і боа.
У них там дівич-вечори, дні народження, і вони такі…
Ось такі дівчата.
А ще серійні вбивці.
Серійні вбивці люблять там бувати.
Я знаю, що дивилася в очі серійного вбивці.
Першій жінці, яка вийшла,
було щонайменше 70 років.
Перш ніж розповідати далі,
не хочу, щоб ви казали: «Ліенн сміється з жінок, які заробляють на прожиття».
Ніхто нічого не заробляє.
Ясно? Ніхто.
Річ не в грошах.
Дуже мило, що участь можна брати всім.
Але хай там як,
вийшла та жінка в отаких класичних туфлях,
а її ніжка була ось така,
і вона ковзала в тому взутті.
Коли виходили інші, я зауважила:
«Нікому взуття не підходить».
Усі ковзали і танцювали в тому взутті.
І я вирішила, що ззаду, мабуть, є велика купа взуття,
і їм кажуть:
«Перш ніж танцювати, виберіть собі щось».
Ця жінка була вбрана в джинсові шорти і майку,
і вона в цьому танцювала.
Таке вдягають
суботнього ранку, щоб піти у Dollar General.
Десь так.
Типу: «Мені треба баночку Dr Pepper
і пару банок Hormel Chili».
Друга жінка була молодою.
Їй було років 30,
у неї було біляве кучеряве волосся і чорні окуляри в роговій оправі.
Вона була дуже енергійна. Вона вийшла і така…
Я думала: «Кого вона мені нагадує?
О, місіс Фріззл із Magic School Bus».
На PBS.
Моїм дітям подобалося те шоу.
І ця маленька дівчинка танцювала в патріотичному,
червоно-біло-синьому бюстгальтері і трусиках.
І, скажу вам, вони були бруднуваті.
Як мати,
поки та дівчина танцювала, я думала:
«От би забрати цей бюстгальтер і трусики додому
і замочити на ніч у Barres».
З Barres можна все.
Люблю Barres.
Я подумала: «Я б узяла велику ємність,
влила ось стільки Barres,
наповнила водою, замочила ліфчик і трусики на ніч…»
Знаю.
О народ.
Усім дякую.
Дякую. Я люблю прати.
Гаразд.
Але того вечора в мене виникло дві думки.
Справді.
Спочатку я подумала: «Якщо настануть погані часи…
Якщо настануть погані часи,
гадаю, я там впишуся. Так».
Справді.
Дякую.
Я висока. Доведеться згинатися.
Друге, що я подумала: Сатани там не було.
Навряд чи там був Сатана. Гадаю, Сатана такий: «Ні, дякую».
Після мого першого шоу Netflix
команда сказала: «Де ти хочеш відпрацювати новий матеріал?
Їдь у Південну Каліфорнію.
Сонячну Південну Каліфорнію.
Відпочинеш після зими в Теннессі».
І я така: «Гаразд».
Це був січень 2023 року,
і я знаю, ви не пам'ятаєте, бо милі каліфорнійці
так багато пережили з погодою і всім цим,
але тоді лив страшенний дощ.
Такий дощ, яких не було десятиліттями.
Його назвали біблійним.
В день вильоту мені подзвонила моя турагентка і сказала:
«Біблійна гроза накрила Південну Каліфорнію.
Ти туди не потрапиш».
І надіслала мені статтю зі словом «ковчег».
І я така…
Але ми з дитиною полетіли туди,
приземлилися, і все було добре.
Дощу було не так багато.
Вони там просто не звикли.
Не знаю, чи там є дренажні системи чи що,
але всі бігали вулицями
з бюстгальтерами поверх одягу.
Ми щасливо доїхали, і дитина була зі мною.
Вона за лаштунками. Вона моя візажистка.
Дякую.
І дякувати богу, що вона зі мною,
бо я не можу їздити за кермом у Південній Каліфорнії.
Я не думаю, що 59 років — це старість, але в мене нерви розхитані.
Ми взяли машину напрокат, у нас вісім готелів за чотири тижні.
І до кінця того місяця вона сказала,
що повибиває мені всі зуби.
Вона не слухає, бо я їй набридла.
Але я її боюся.
Вона сказала, що я сиділа на пасажирському сидінні орендованої машини,
весь час трималася за ручку
і гальмувала з боку пасажира.
Може, і так,
але хтось же мав це робити.
Я люблю носити годинник Apple,
бо стежу за здоров'ям серця.
І люблю натискати на кнопку, яка каже, де iPhone.
Це найкраще, що зі мною ставалося.
Знаю.
До кінця місяця вона накричала на мене і сказала:
«Досить тицяти на годинник Apple.
Твій iPhone у тебе на колінах».
Перше місце, куди ми їдемо, — Окснард, Каліфорнія.
Не знаю, чи хтось із вас коли-небудь там був, але там чудово.
Я ніколи не чула про це місце. Воно на пляжі.
Я орендувала бунгало за два квартали від пляжу,
до мене підійшов чоловік, дав мені ключі і сказав:
«Вода вийде з океану, підійде до будиночків і вб'є вас».
Там приблизно так, як у Вілмінґтоні, Північна Кароліна.
Великі гарні будинки один біля одного,
а поруч човни, наче автомобілі.
Я ніколи не бачила нічого подібного і подумала: «Хто ці люди?»
Я спитала їх:
«Хто ви, люди?
Чим заробляєте на життя?»
А вони: «Ми фермери.
Більшість — фермери».
А я кажу: «Що? Я теж із фермерів.
Що ви тут вирощуєте?»
Вони кажуть:
«Полуницю і коноплі».
У Каліфорнії вирощують
багато конопель.
Я до такого не звикла.
Теннессі… У Теннессі все заборонено: рекреаційний і медичний канабіс.
Але по всьому Ноксвіллу, Теннессі, з'являються крамниці з канабідіолом.
Ходять чутки,
що з'явиться і канабіс.
Кажуть, з'явиться там.
У тих крамницях.
Я була у фізіотерапевта Джастіна, він працював із моїм сідничним нервом,
ось тут, і запаленням стегна,
а іноді ще загострюється підошовний фасциїт,
коли я їм забагато хліба.
І він сказав: «Ліенн, я чув багато хорошого про канабідіол.
Він протизапальний. Може, б ти…
Одна жінка відкрила крамницю в ТЦ.
Піди до неї, коли закінчимо».
І я пішла туди,
і мені довелося пройти повз Subway.
Сандвічі.
Мені було важко не зайти,
бо я люблю хліб.
Але він викликає підошовний фасциїт.
Я пішла в крамницю канабідіолу,
там пахло пачулі та Subway.
І там була жінка,
схожа на хіпі.
Не знаю, чому я це роблю.
Добре.
Вона схожа на тих жінок у Північній Кароліні,
які видувають скло.
На декого з дівчат з Ешвіллу… Ешвілл, Північна Кароліна.
Вона схожа на тих мисткинь, які носять сабо.
Ходять на фестиваль оповідачів у вихідні.
Так.
У неї було волосся під пахвами.
І я подумала: «Я розумію. Я теж втомилася. Я розумію».
Вона сказала: «Я можу вам допомогти»,
і принесла пакет жувальних цукерок
із надписом «Дельта-8».
Ні.
Знаю. Що таке «Дельта-8»? Я досі не знаю, що це.
Але мені здається, що якщо канабіс тут,
то воно, мабуть, під ним.
І, можливо, посипане ЛСД.
Вона сказала: «Зробіть ось як.
Приймайте по одній на ніч, послідовно».
Я відповіла: «Добре».
Я страшенно боялася.
Я сіла в машину
і подумала: «Краще не їхати швидко».
Я принесла це додому.
Вдома був Чак Морґан.
Я не сказала йому, що зробила.
Я сказала: «Привіт».
Узяла пакет і поклала в шафу.
Чекала до вечора.
Я була налякана до смерті. Я просто…
Я відкусила трішки.
Трішечки.
Навіть не цілу з'їла. Лише трішки.
І не знаю, чи це моя уява,
але через 20 хвилин моє серце билося як скажене.
І я подумала: «Боже,
у мене аритмія.
Мені треба в лікарню, негайно.
Але я не сказала Чаку Морґану, що зробила,
і він не знатиме, що сказати лікарю».
У мене в голові роїлися думки.
Тоді я почала думати: «Поліція їде».
Я сиділа до другої ночі,
стежила за пульсом.
Зрештою я заснула, але це був поганий сон.
Я борсалася в ліжку.
І для всіх людей у Сполучених Штатах це означає
«борсалася в ліжку».
Я просто
борсалася.
Я всю ніч борсалася в ліжку, мені снилися жахливі сни.
Мені наснилося, що ми з Джоном Вейном
билися з Рікардо Монтальбаном…
на конях усю ніч.
Я більше не їла тих цукерок.
Але я їх не викинула.
Вони в моїй шафі.
Я не дивлюся на них.
Просто проходжу повз.
У наступні вихідні в Каліфорнії ми поїхали в Бреє,
там теж гарно.
І теж гарні, милі люди.
І в ці вихідні моїй дитині виповнювалося 25.
Її тато сказав: «Я хочу до вас.
Я куплю квиток на літак і прилечу».
Я подзвонила турагенту і сказала: «Знайди ще один номер,
бо їхній татко скучив за мною».
Не знаю, що коїться з Чаком Морґаном у готельному номері.
У готелі його погляд затуманюється,
і я відчуваю, що роблю ось так.
Ще один номер мені знадобився,
бо ми з дитиною гастролювали разом.
Вона весь час зі мною. У нас було 150 виступів.
А їхній тато не хоче, щоб я витрачала гроші,
тому ми жили в одному номері.
Ми спимо разом у великому ліжку, де б не були.
Усе моє подружнє життя
Чак Морґан казав мені не тратити гроші
і що ми втратимо все. Він хотів мене налякати.
Він засів у мене в голові.
Я чую, як він каже: «Їж безкоштовний континентальний сніданок.
Не смій іти в Panera».
Чак Морґан купив дуже дешевий авіаквиток.
Він мав встати посеред ночі
і летіти з пересадками через усі Сполучені Штати Америки.
Нарешті він долетів, виснажений.
Чак Морґан не спить удень, але того дня він дрімав у номері
і дивився, як Теннессі грає в баскетбол.
А я пішла в клуб і відпрацювала два шоу.
Я мала подумати про новий матеріал,
але все, про що я могла думати, поки була там:
«Він добре відпочине».
І мені доведеться робити
невимовні речі…
усю ніч,
щоб у дитини був гарний день народження.
Не хочеться казати.
Якщо тут є молоді дівчата, яким 20 і 30,
не хочу вам казати,
але хочу бути чесною.
Я не хочу вас дурити.
Я не кажу, що всі повинні,
але я займаюся проституцією з Чаком Морґаном
уже понад 34 роки,
щоб мої діти мали гарне взуття.
І Чак сьогодні тут.
Він із задоволенням вийшов би і сказав…
Ой, народ. Чак Морґан дертиме носа.
Він із задоволенням вийшов би і сказав:
«Не зважайте, з неї кепська повія».
Ось що він би сказав.
Гаразд, коли настав час іти,
я вирішила взяти зошит.
Мені за 50. Я імені свого не пам'ятаю.
Я пошукала в дитячій. Я живу в будинку, де виростила дітей.
І не знаю, чи у вас так робили,
але куди б ми не йшли,
у Walgreens, Target, Walmart, дівчата казали:
«Мені потрібен зошит.
Фіолетовий або рожевий, із сердечком».
Вони приносили його додому, писали одне драматичне речення
і викидали.
Я зберегла всі ті зошити і знайшла фіолетовий із сердечком.
І моя Меґґі, моя середня, найчутливіша,
написала записку вчительці четвертого класу
про те, як вона її любить і що купить їй на Різдво.
І я задумалася.
Коли я була молодою мамою, у мене завжди був мінівен,
а Чак Морґан заробляв нам на чудове життя,
але його не було, він об'їздив усі Сполучені Штати.
У мене були малі діти, мала різниця у віці,
і, здавалося, вони завжди плакали і билися.
І я ледь витримувала,
коли везла когось на тренування,
куди вони не хотіли йти.
Усі плакали й кричали, і чутлива дитина, середня,
весь час ставила мені глибокі запитання.
Наприклад, запитання про сонячну систему.
Зрештою я сказала: «Дитино, я не була уважна в школі».
Тебе цікавлять «Молоді та зухвалі»?
Вона переживала фазу,
коли хвилювалася, хто потрапить у рай.
Вона хотіла, щоб усі потрапили в рай.
Вона розпитувала про людей,
а всі кричали на задньому сидінні, голодні і все таке,
і її голосок казав:
«Мамо, Джонні Кеш потрапить у рай?»
Пам'ятаю той день. Пам'ятаю, що сказала.
Я сказала: «Так.
Джонні Кеш потрапить у рай».
Вони з Джун і Біллі Ґремом проповідували Євангеліє по всіх Штатах.
Так, він потрапить у рай.
І я замислилася… У мене було стільки всього на голові.
У мене є невістка, яка…
Ми її обожнюємо, вона розумна і хороша мама,
і я дивлюся, як вона розмовляє з моїми онуками,
і все так логічно.
І це змусило мене озирнутися назад.
Здається, я змолола якусь дурню.
Але я була втомлена.
Вона хвилювалася, хто потрапить у рай, і запитала мене
про Джей Ло.
Це було багато років тому, а я фанатка Джей Ло.
Вона спитала: «Джей Ло потрапить у рай?»
А мені тоді було погано.
Мені було погано, і, здається, я ще й побільшала на розмір.
Вона спитала мене про Джей Ло:
«Вона потрапить у рай?» А я: «Не знаю.
Не знаю. Їй треба досягати духовної зрілості.
І
у неї було багато чоловіків».
Я так сказала. Я пам'ятаю. І це неправильно.
Мені шкода. Не треба було так казати.
Одна з причин —
у мене було стільки чоловіків, скільки в Джей Ло було на думці.
Просто…
Це було жахливо. Жахливо.
Єдина різниця — мої не були успішними людьми.
Згадаймо швиденько чоловіків Джей Ло.
У нас немає часу на всіх, але…
Пам'ятаєте першого, танцюриста?
Пам'ятаєте його? Кріс. Здається, його звали Кріс.
Що з ним сталося? Хтось дізнавався?
А потім був Бен Аффлек перший раз,
і вони весь час лизалися.
Не знаю, що сталося. Може, не було стабільності.
А потім він одружився із Дженніфер Ґарнер.
Я знаю! Я з нею не знайома, але, схоже, вона мила.
І, здається, закуповується в Loft.
Як і всі.
А потім Джей Ло вийшла заміж за Марка Ентоні з виряченими очима.
Велика голова, маленькі ніжки.
Так.
Він розміру з мій льодяник від кашлю.
Дивіться. Талановитий. Дуже талановитий.
А потім вона була з великим А-Родом. А я забула про А-Рода.
Тоді повернулася до Бена Аффлека, вони одружилися, і я думала:
«О, це погано».
Бо на кожному відео чи фото
вони виходили звідкись, і він такий…
Видно, що він її обожнював, бо вона вся світилася.
Ви це помітили? Вона світилася. Вона така гарна.
Я читала в журналі People, що вона їсть багато лосося.
Добре.
Їсть.
Нам усім треба їсти багато лосося.
Ось ще одна історія про те, яка чутлива моя середня дитина.
Мої діти вчилися в християнській школі в Ноксвіллі, нам там подобалося.
Це була наче сім'я.
Початкова школа була маленькою.
Дівчина, яка працювала в приймальні, Джинні, — моя подруга.
Я висадила своїх дітей того ранку
і повернулася в обід.
Джинні побачила мене, схопилася за груди і каже:
«Боже, Ліенн, як ти ходиш?
Подзвонити комусь? Тобі треба в лікарню?»
Я кажу: «Ти про що?» А вона: «Меґґі сказала, що тебе оперували.
Вона попросила про молитву.
Ми цілий день молилися за тебе через внутрішній зв'язок».
Я кажу: «Джинні, мені міняли спіраль».
Знайте, хлопці Північної Кароліни,
я була дуже плідною.
Хвала богу, я була дуже плідною.
Я була плідною, як долина Напа.
Мабуть, тому, що я з фермерів.
Ми вбивали свою яловичину.
У мене товсті щиколотки, і я можу працювати в полі.
Але треба було кожні п'ять років міняти спіраль,
бо Чак Морґан не зробив вазектомію, і…
Байдуже. Усе гаразд.
І християнська школа внесла мене в «харчовий ланцюг».
Вони внесли мене в «ланцюг».
І хтось приніс мені м'ясний рулет
того дня.
Рулет був смачний.
Тому я сподіваюся, і я серйозно,
що у вас будуть друзі, які приготують м'ясний рулет,
коли вам замінять спіраль.
Я знаю.
Знаю.
Мене постійно питають:
«Чак Морґан злиться, що ти говориш про нього?»
А я: «Ні.
Він хоче, щоб я про нього говорила».
Він каже: «Розкажи їм».
Він каже: «Розкажи їм, як мене заарештували».
Добре.
Це було понад 25 років тому.
У нас було троє малих дітей до п'яти років,
і його компанія послала нас у першу подорож
у Пуерто-Вальярту, Мексика.
І я була така щаслива, що поїду.
Я ніколи не була в такому місці.
Мої батьки наглядали за дітьми протягом тижня,
щоб я не хвилювалася.
Я була така рада.
Ми вилетіли з аеропорту в Ноксвіллі, штат Теннессі, і їхали весь день.
Десь 12 годин. Мули, потяги, літаки, човни, не знаю,
щоб опинитися по той бік Тихого океану.
І ось ми в готельному номері.
І мені довелося робити невимовні речі.
Сім днів.
Я так і не бачила Пуерто-Вальярту, Мексика.
Наприкінці тижня я була виснажена.
Потім настав час летіти назад. Поверталися ще 12 годин.
Ми прилетіли у Східний Теннессі, в аеропорт,
приземлилися опівночі,
і поїхали додому, і я думала:
«Обійму діток, ляжу спати,
і все буде добре».
Але Чака Морґана зупиняє поліція,
здається, перевищив швидкість.
Його заарештували за щось дрібне, але ми цього не знали.
Здається, він мав оплатити якийсь штраф.
Ми на узбіччі дороги, і поліційна машина перед нами.
Я дивлюся крізь фари на поліцію
і думаю: «Це недовго. Ми скоро поїдемо звідси.
Я буду вдома».
Вони підходять і просять його права.
Виводять його з машини і ведуть наперед.
А я все це спостерігаю у світлі фар. На нього надягають наручники,
він повертається до мене, а я…
І він мені щось шепоче губами, типу: «Господи, Ліенн».
І все моє життя промайнуло перед очима.
Я подумала: «Він у наркокартелі.
У нього є ще одна сім'я в Айдахо».
Я завжди думала, що в нього була ще одна сім'я в Айдахо,
бо все наше подружнє життя він казав: «Я тобі казав»,
а він не казав.
Він думає, що сказав мені щось, але він не казав.
І я кажу: «Я ніколи в житті цього не чула».
Нарешті якось я сказала: «Ти все це кажеш жінці в Айдахо?»
Я спитала: «Ти відпустиш її до Panera, Чаку?»
Гаразд, я вам розповім. Ми познайомилися з Чаком Морґаном
в Університеті Теннессі.
Уперед «Волс».
Він здобував ступінь магістра з бізнесу, вчився на відмінно,
працював на трьох роботах і залицявся до мене.
А я була…
нещастям.
Я ледве закінчила університет.
Мені ледь вдалося довчитися. На це пішли роки.
Я кидала, поверталася, все…
Гаразд.
Але дізнавшись, що вийду за Чака Морґана, я подумала:
«Боже мій.
Він такий розумний.
Він може все. Він про все подбає.
Він працюватиме як віл.
Я житиму як у казці. Я просто…»
Ми одружилися, і я народила від нього першу дитину.
І якось мене осяяло.
Я подумала: «Він розумний на роботі.
Не вдома».
І я подумала: «О ні.
Не я ж за все відповідатиму.
Не я ж про все дбатиму».
Бо три роки перед тим я танцювала під When Doves Cry у виконанні Prince.
Знаєте, я була така…
Я вам скажу, коли я перелякалася.
Я народила другу дитину.
Вона народилася третього квітня. Був останній тиждень березня.
Я от-от мала народити, а в Східному Теннессі випало багато снігу.
На землі був сніг.
І я мала… Моєму старшому, Чарлі, було два роки.
Він уже не спав в обід, був ще в підгузках.
Милий малюк, але дуже активний.
Він стукав у вхідні двері, хотів вийти,
щоб пробігтися жовтою смугою шосе.
А я була виснажена.
Я могла народити щохвилини, і в мене був стрептокок.
Моїм акушером-гінекологом був Піт з нашої недільної школи.
І він такий милий.
Я не хотіла, щоб він бачив мене такою.
Але Піт сказав: «У тебе жахливий стрептокок.
Мені доведеться залишити тебе на ніч у лікарні, Ліенн.
Тебе прокапають, ти відпочинеш».
І я сказала:
«Справді?
Справді?
Я поїду в лікарню?
На ніч?»
Мене наче хтось послав на Теркс і Кайкос.
Мене відвезли в лікарню.
Чак узяв нашого дворічного Чарлі.
Вони мене висадили рано вранці і поїхали.
І не поверталися до вечора.
Я запитала: «Де ви були?»
Він сказав: «Ніде».
Я сказала: «Чому ти в спортивному костюмі? Ти спітнів».
Він сказав: «Я грав у баскетбол в оздоровчому центрі».
Я сказала: «На все поле»?
Він: «Так, а що?»
Я кажу: «Хто доглядав за дитиною, поки ти грав у баскетбол?»
Я поглянула вниз, а підгузок у малого розпух до щиколоток.
І я запитала: «Що він їв?»
А він такий: «Їв?»
Я кажу: «Чаку… Послухай мене».
Я кажу: «Мене випишуть завтра опівдні,
ти маєш принести мені одяг».
Я вам розповім,
що він приніс мені в лікарню.
Він приніс мені трусики…
Це був трикутничок
зі шнурочками.
У мене пупок був ось такий.
Живіт був тут.
Я мусила якось спробувати надіти ті трусики.
Здається, я почала народжувати.
З'явилася голівка дитини.
Ці трусики були розміру з Марка Ентоні.
Він приніс мені туфлі на високому каблуку.
Чорні. Чорні туфлі.
Дівчата мого віку, пам'ятаєте, коли Кеті Лі Ґіффорд
мала свою лінію одягу для вагітних у Walmart?
Пам'ятаєте?
Це був неймовірний одяг.
Недорогий. Базові речі. Можна комбінувати.
Я його обожнювала.
Але щось сталося з нелегальною фабрикою за кордоном.
Вони закрилися, і я була спустошена.
Він приніс мені літні капрі від Кеті Лі Ґіффорд.
Літні. На землі був сніг у Східному Теннессі.
Літні капрі.
Він приніс мені літній топ
не для вагітних.
Топ був мені досі.
І велике чорне пальто зі штучного хутра,
в якому я точно танцювала під Prince у клубі.
І я пам'ятаю, як милі медсестри мене вивозили.
Вони повернулися до лікарні, перезирнулися і сказали:
«Вона повія».
Я вам розповім про моїх онуків.
Дякую.
Такі милі. Я їх обожнюю, сподіваюся, у мене буде ще десять.
У мене двоє хлопців, їм два і чотири.
Старший називає мене бабусею.
Коли ночує в мене, тримається за поручні, бере мене за руку
і каже: «Тримайся, бабусю, тримайся».
Він думає, що я слабка.
Бути мамою зовсім інакше, ніж бабусею.
І те, і те прекрасно, але різниця є.
І ось у чому.
Коли дітки чогось хочуть,
я їм це даю.
Мій син і його дружина — чудові батьки,
але говорять якісь дурниці.
«Більше ніяких іграшок для їзди».
А я: «Добре, але я не заберу "шеві" з причепом».
Нещодавно вони сказали:
«Малого треба відівчити від смоктунця».
Я подумала: «Гарна ідея».
А тоді пішла додому й замовила цілу купу через інтернет.
Тепер я знаю, чому мої батьки так поводилися.
Вони мені дуже допомогли. Брали дітей на ніч.
І я пам'ятаю, як забирала їх і казала татові:
«Тату, у них зуби жовті.
Вони їх чистили?»
А тато сердився на мене і казав:
«Вони не хотіли!»
Коли діти були малі і їздили до них,
моя матуся Люсіль відчиняла задні двері й казала:
«Ласкаво просимо. Беріть фломастери. Пишіть по стінах.
Заходьте в бабусин дім, залазьте в бабусине ліжко
і візьміть відро з куркою.
Візьміть відро з куркою і пакетик з мінімаршмеллоу.
Борсайтеся в бабусиному ліжку.
І дивіться мультики до 3:00 ночі».
Я роблю те саме. Те саме.
Я знаю.
Знаю.
Хто не любить курки в ліжку?
Скажу вам, ми постійно благаємо їх поїхати з нами у відпустку.
Нам потрібні діти.
Я хочу всіх дітей і онуків поруч.
І я люблю пляж.
Я люблю пляж.
Вам пощастило. Так. Сподіваюся, ви всі це знаєте.
Якщо колись я досягну успіху, я б хотіла бути на пляжі.
Але Чак Морґан не вірить у радість.
Тому…
Його улюблений відпочинок — катання на лижах.
Коли ми познайомилися, він сказав: «Я навчу своїх дітей кататися на лижах».
І я подумала: «Що це?»
Я майже нічого не знала про лижі,
я виросла в місті, де було 500 жителів,
на кордоні Кентуккі й Теннессі,
і люди там не катаються на лижах.
Пам'ятаю, іноді я бачила таке по телевізору і думала:
«Це, мабуть, королева та її свита».
Чак Морґан, коли ми одружилися,
хотів, щоб я теж навчилася, він купив мені дуже гарне вбрання.
Лижний костюм.
Якщо ви катаєтеся на лижах, все це дуже дорого,
довелося носити його 15 років.
І я не стежила за вагою.
Спершу він повіз мене у прекрасний Бівер-Крік, Колорадо.
Там гарно, я знаю.
Він записав мене в лижну школу з групою людей,
і наш інструктор був схожий на Мітта Ромні.
Я була на горі, я хотіла цього…
Я одягла костюм.
Я хотіла бути тією стрункою, молодою, милою, веселою лижницею.
Гаразд.
Але налетів великий холодний фронт.
Налетів атмосферний фронт, мело снігом.
Ми рук перед собою не бачили.
Мітт подивився на нас і сказав:
«Якщо спустимося…
Якщо спустимося із цієї гори,
треба буде перевірити, чи у вас носи не обморозило.
Надворі поза 20 нижче нуля».
І я подумала: «Весело?
Що ми тут робимо?» Гаразд.
Наступного разу
ми чекали, поки дітям виповниться три, п'ять і сім,
і Чак Морґан підійшов до мене і сказав:
«Я заберу вас із Теннессі у Колорадо на тиждень покататися на лижах».
І єдине, з чим я можу це порівняти,
то це з роботою у вугільній шахті.
Я не працювала у шахті, але на вигляд погано.
Так я сприймаю лижі.
На горі, ось де всі крутелики.
Там у них житло з прямим доступом до трас,
і всі схожі на Бо Дерека.
Чак Морґан не любить витрачати гроші.
Він орендує квартиру десь за три міста від гори.
Тож ми всі їхали туди, він щоранку прокидався
і казав: «Збираємося на підйомник.
Я заплатив купу грошей. Треба їхати».
Маленькі діти
ошелешені.
Прокидаються.
Мені доводилося вдягати дітей
в усі ці шари одягу. Усі ці шари. Довгу білизну.
Я намагалася вдягнути дітей,
а вони напівсонні, мляві.
Коли я їх одягнула, я почувалася так, наче прополола 40 соток тютюну.
А тоді я готувала для всіх обід,
бо три порції курячих нагетсів коштують 45 доларів на тій горі.
Потім ми сідали в автобус, який їхав на гору,
і несли всі речі, бо діти були маленькі.
Вони казали: «Я не можу тримати шолом. Я нічого не можу нести.
Я не знаю, де рукавички. Я не знаю, де все».
Ми були напаковані, як мули, намагалися занести все в автобус.
Тоді я вдягала лижні чоботи на дітей.
Вони казали: «Ні, мамо, ні. Не надягай лижні чоботи».
І я їх не звинувачую. Ви ходили в лижних чоботах?
Щоразу, коли я їх надягаю, я думаю: «Гомілки кровоточать.
Мої чоботи наповнені кров'ю. Я це відчуваю».
Ось один із моїх спогадів.
Ця дитина — моя візажистка, вона подорожує зі мною —
вона каже, що тепер вона моя опікунка.
Десь так і є.
Вона моя радість. Це моя третя дитина.
Малою вона була веселою і кумедною, але з нею було важко.
З нею було важко, сонце. Вона робила що хотіла.
Відколи їй виповнилося 18 місяців. І нічого не допомагало.
Ми каталися на лижах. Тоді їй було чотири чи п'ять.
Я купила їй яскраво-рожевий костюм у Lands' End, і я була в захваті.
Усі каталися на лижах. Ми були вдвох.
Ми їхали на підйомнику на схил для початківців.
Дорога туди не займає багато часу.
З нами нікого не було,
і вона починає знімати весь одяг.
Весь. Абсолютно весь.
За дві секунди вона гола.
Я кажу: «Що ти робиш?»
А вона: «У мене дупа свербить».
І я пам'ятаю…
Пам'ятаю, як молилася.
Я пам'ятаю, як молилася Господу
і казала: «Милий Боже,
що я такого поганого зробила,
що це тепер моя відпустка?»
Тоді я подивилася на неї і сказала:
«Почіхрай».
Ми їздимо щороку, бо Чак Морґан і діти в захваті.
Дітям подобається.
Але востаннє я стояла на лижах, коли мені було 47 років.
Зараз мені 59.
І я… Ми поїхали в Альту, Юта, там дуже гарно.
На мені був обтислий костюм.
Я підіймалася на підйомнику.
Збиралася зійти.
Я мала намір того року покататися.
У мене було все. Я була готова.
Я знаю, як зійти з підйомника. Я вмію кататися на лижах.
Але того дня зірки не зійшлися,
і я впала з підйомника в сніг.
І ця… ця штука не зупинялася, тому я просто…
А потім довговолосий хлопець, що там працював,
з тими штуками на бровах,
підійшов і сказав:
«Вставайте.
Вставайте».
А я вам, хлопці у Вілмінґтоні, мушу сказати,
що прес у мене нікудишній.
І…
Дуже поганий.
Я махнула рукою на прес.
Я була ще в лижах. Треба було взяти палиці і спробувати зробити ось так.
Не знаю, як я встала. Не пам'ятаю.
Я, мабуть, знепритомніла, бо я нічого не пам'ятаю.
Але там стояв мій син і все бачив.
Мій милий хлопчик.
Я якось піднялася на вершину гори,
він подивився на мене і сказав:
«Усе добре.
Ясно? З тобою все гаразд, мамо.
З тобою все гаразд.
З'їдьмо із цієї гори». А я кажу: «Ні».
Він каже: «Усе гаразд».
А я: «Ні. Бог до мене промовляв».
А він: «Не промовляв». Я кажу: «Промовляв.
Це був нечутний голос.
Він був у моєму серці».
Бог говорив зі мною. І я пам'ятаю, що він сказав.
Він сказав: «Забирайся звідти, Ліенн». Так він сказав.
Здається, він сказав:
«До кінця тижня посидь у тій піцерії».
Я така:
«Що ж».
Ви всі дуже люб'язні.
Зараз 20:30.
Я вкладу вас у ліжко до 21:15.
Добре?
Я вкладу вас у ліжко.
Якщо у вас є мелатонін або магній,
зачекайте. Дайте мені кілька хвилин, тоді прийміть.
Хочу вам ще дещо розповісти — і можете йти додому.
Ви дуже люб'язні. Дякую, що прийшли.
Усім дякую.
Гаразд.
Ми з Чаком Морґаном виросли в церкві.
Я хотіла виховувати дітей у церкві, він теж.
І я не кажу це вам типу: «Я виховувала дітей у церкві».
Я кажу,
що ми настільки недієздатні.
Ми такі неорганізовані й недієздатні,
що я не знаю, що б сталося, якби з нами не було Господа.
Я серйозно.
Я знаю.
Знаю.
Знаю. Алілуя. У нас є Господь.
Але дозвольте розповісти, що я вірю, що Сатана
не хотів, щоб моя сім'я ходила до церкви.
Він приходив до нас додому
щонеділі вранці,
щоб наробити якоїсь біди.
Щонеділі вранці ми з Чаком Морґаном сварилися,
як два скажені пси у дворі.
І мені соромно казати, але ось через що ми сварилися.
Я люблю бути в церкві вчасно.
Я люблю прийти до церкви до початку.
Чак Морґан — дуже успішна людина, дуже педантичний і амбітний,
у нього в житті все так, так, так.
Окрім часу.
Він не має відчуття часу.
Де б ми не були за 34 роки, ми спізнювалися.
А я пунктуальна, тож це була справжня проблема.
Я вже сиділа в машині,
із заведеним двигуном, з трьома малими дітьми.
Чак Морґан стояв біля мийки в кухні
і чистив яблуко в трусах.
І я сердилася.
Зрештою він виходив, а я лютувала.
Я вся пітніла і казала: «Служба давно почалася.
Можна вже й не йти.
Можна повертатися в дім». А він… до мене.
Ось ще дещо про Чака Морґана.
Коли ми сваримося, він поводиться, наче нічого не сталося.
Не хоче про це говорити. Не хоче згадувати.
Фух, нічого нема.
Я…
Я люблю вирішувати конфлікти.
Я люблю проговорювати знову і знову.
Не хочу відпускати.
Я дотискаю.
Пригадую, якщо треба.
Ми нарешті біля церкви. Половина служби минула.
Ми вели дітей у недільну школу,
і їхні вчителі дивилася на нас: «Ви можете краще».
І от ми з Чаком Морґаном сідали на лаву,
і він починав пестити мене
і дивитися так, ніби хотів поцілувати.
Він питав: «Що сталося?»
Я казала: «Я завтра дзвоню до психотерапевта».
Ось як усе починалося.
Щонеділі вранці я прокидалася.
Я була молодою мамою, вставала раніше за всіх, коли ще було темно,
щоб підготуватися.
Я хотіла прийняти ванну, висушити волосся,
зробити макіяж, одягти колготи.
Тоді я носила колготки і сукню до церкви.
Потім я будила трьох дітей,
я їх одягала й годувала сама,
бо мій чоловік був молодим, його лобова частка ще не розвинулась.
А потім, нарешті, прокидався Чак Морґан,
одягав свої боксерки і…
викашлював щось.
Чак Морґан не вживає багато слів. Він не любить говорити.
Він витріщався на мене
і робив щось таке.
І я знала, що це означає.
Думаю, це тому, що я прийняла ванну.
І я мала вирішити.
Це вирішувала я.
Неділя буде гарною?
Ми підемо їсти курку після церкви?
Чи це буде погана неділя?
І Сатана лаятиметься всю дорогу до церкви.
І це вирішую я.
А мої діти люблять курятину.
Тому я казала їхньому татові…
І зважте: служба вже почалася.
Я казала їхньому татові…
«Гаразд.
Зустрінемося в шафі.
У тебе три хвилини.
Я витягну лише одну ногу з колготок».
Дякую всім!
Дякую! Я приведу свою сім'ю!
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин