Downloaded from YTS.MX
Jsme blázni do animace. Tohle milujeme.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Pokud to jde zahrát, nechceme to dělat.
Museli jsme vymyslet ještě šílenější věci.
Museli jsme udělat velká rozhodnutí
abychom vytvořili něco, co je jedinečné.
Dobře, tenhle seriál bude divný.
Seznamte se s týmem Pickles
TVORBA DEJ DO TOHO VŠECHNO
Pete Docter, Tohle jsou Okurky.
PETE DOCTER PRODUCENT
V Pixar Animation Studios jsme natočili 27 filmů
a všechny jsou vážně těžké.
Jsou zábavné, ale vždycky se něco stane
a my to musíme dát všechno zas dohromady.
Na to jsme zvyklí. Víme, že to je těžké.
Když se objevily streamovací platformy
Řekli jsme si: „Tohle vypadá lákavě.“
Všechny naše zvyklosti jsme mohli
vyhodit do koše.
Jak uděláme něco, co bude rozděleno na menší sousta
a lidi se na to budou každý týden těšit?
Bude potřeba použít zcela novou technologii
Určitě bude hodně problémů, které nebudeme umět vyřešit.
Pojďme do toho.
Dnes je zápas! Tak trochu života!
Dej do toho všechno je náš první dlouhý seriál.
Jedná se o osm dílů,
které vypráví o školním softballovém týmu
a jejich týdnu před velkým mistrovstvím.
Děláme osm epizod, každá po 18 minutách.
Dohromady je to takových 145 minut.
Takže delší, než naše celovečeráky.
To je spousta animací.
A máme na ně méně času.
Většinu našich 90 minutových filmů děláme zhruba pět let.
Když si to spočítáte, 145 minut by trvalo asi osm let.
A my jsme jim řekli: „Máte čtyři.“
Výzva přijata. Jdeme na to.
Naše produkce je menší a na tu kvantitu máme méně prostředků.
Co se týče ambicí,
nevím, jestli někdo z nás tušil, do čeho jdeme.
Moc jsme si přáli mít herecký ansámbl.
To ve filmu udělat nejde.
Nemůžete nad každou postavou tak dlouho sedět.
Příběh s více protagonisty.
Streamování je pro to perfektní formát.
Seriál nemá jednu hlavní postavu za kterou se může zbytek schovat.
Máme osm postav a všechny jsou stejně důležité.
Všichni jste vítězové.
Každý díl se věnuje jiné hlavní postavě.
K zápasu se dopracujeme
skrze perspektivy
a pohledy zcela odlišných postav.
- Řekněte „Okurky.“ - Okurky!
Máte šanci prožít týden každé postavy
a zjistit, s čím mají v životě problém.
Prožijete to skrze animaci.
Každá postav má takzvané vlastní animační zařízení.
Je to skoro jako ztělesnění jejich vlastních emocí.
Trénuj, trénuj. No tak, ty to dokážeš.
Laurie je ze sotfballu spíš vystresovaná, protože se snaží oslnit jejího tátu.
Lauriin problém je její úzkost.
Jak se cítíš? Já se cítím dobřo-špatně.
Jak to překonáte? Jak to setřesete?
Má nízké sebevědomí.
A celé to zhoršuje její táta, který je trenér týmu.
Trenér se nafoukne do obřího balónu.
Strike dva!
Van je velmi pracovitá máma.
Van má mateřskou magii, což jsou duhy a třpytky.
Všem přináší trochu barvy do života.
Je to člověk, který přijde do práce
a všem zvedne náladu.
Hádejte co? Dneska má Rochelle play-off!
Rochelle je chytačka. To je těžká pozice.
U Rochelle se svět začne rozpadat
a když je ve stresu, tak všechno začne létat.
A Frankovo brnění.
Je to rozhodčí, který dělá všechna rozhodnutí.
A někteří lidi s ním nesouhlasí.
Postavil si brnění, aby se z toho nezhroutil.
Yuwen je nadhazovač a frajírek týmu.
U něj se máte možnost podívat do jeho malého papírového srdce.
Líbím se ti?
Ira je kluk, který vidí svět
skrz jeho periskop z toaletního papíru.
Máme Irův kreslený svět, který vidí přes periskop,
který se prolíná s 3D světem.
Další postava je Kai,
která je ve městě nová a snaží se zapadnout.
Kai. Létání a potápění.
Létá, když má pocit,
že někomu pomohla a dosáhla úspěchu.
Když se uzavře, ponoří se do země
do temného místa.
Je zábavné vymýšlet pro každý díl nové nápady.
Tenhle seriál je skvělý proto, že je celý o perspektivě.
Někdy mi byla blíž jedna postava
a Michaelovi zase byla blíž jiná.
U toho odchodu máš pravdu.
Přichází, jako kdyby byl zachránce.
Díky tomu byly díly silnější, protože jsme se na to každý
dívali z pohledu jiné postavy.
Moc nechápu, proč tam je ten úder,
aby mu vylétly ruce dopředu.
Vzali jsme oba naše pohledy
a spojili je dohromady. Neustále jsme kritizovali
práci toho druhého.
Nikdy jsem nepracoval se dvěma režiséry,
kteří by byli na stejné úrovni.
Vidět jak se Yates a Carrie spojili
a stali se celkovým hlasem seriálu
bylo krásné sledovat.
Carrie a Michael pro Pixar psali už nějakou dobu.
Chvíli spolu seděli v kanceláři.
Hodně jsme si povídali.
Házeli jsme na sebe nápady a ukazovali jsme si naše scény.
Všimli jsme si, že jsme často každý vnímali
stejnou událost jinak.
Mluvili jsme o tom.
Proč se na to díváš jinak?
Pořád jsme analyzovali, proč jsme si oba vykládali jinak třeba,
jak dopadla schůzka.
Jednomu z nás přišla hrozná.
A druhý řekl: „Ne, bylo to v pohodě. O čem to mluvíš?"
ČAS NA PANIKU!
Duch této myšlenky zrodil nápad
Dej do toho všechno a jak všichni věci prožíváme jinak.
Začali jsme se scházet po práci.
Chodili jsme do kaváren a brainstormovali jsme.
Někdy jsme místo psaní improvizovali dialog
- vžili jsme se do dané postavy. - Ne!
Michael pořád kreslí.
Jo, kreslím pořád.
Má skvělý skicák.
Všude s sebou nosím skicáky.
Neustále si hraje s tím, co jsou ty postavy zač.
Jak asi jednají, jak vypadají.
Mnohokrát jsme si jen povídali o našich rodinách.
Vanessa je matka samoživitelka.
To mi přišlo hodně zajímavé.
Říct příběh svobodné mámy, protože moje máma byla taky sama.
Moje sestra je svobodná. Například Rochelle,
to jsem já v jejím věku.
Když jsem byl na základní škole, tak jsem si pořád snažil vydělat.
Myslím, že jsem si chtěl jen koupit videohry.
První nápad byl, že se vejde do třídy
a v každém díle se půjde domů s jiným dítětem.
Viděli byste, jak to u nich doma chodí. O tom by byl celý díl.
Carrie hrála jako dítě softball a řekla: „Co kdyby to byl softballový tým?"
Bylo to různorodé a líbilo se mi,
že holky se kterýma jsem hrála se mnou nechodily do školy.
Jako dítě jsem hrála softball. Je to jedinečné prostředí.
A ten samotný sport miluju.
Protože to je skvělá metafora pro život.
Hrajete hru...
- Běž, Carrie, běž! - Běž, běž, běž!
a máte spoustu času myslet
a přemýšlet o svých chybách.
Takže se musíte naučit jít dál, když
šlápnete vedle a soustředit se na další hru.
Homerun pro dědu! Jo!
Dej do toho všechno má takzvané „perspektivní pohledy."
NOAH KLOCEK Scénograf
To je třeba zábavná animace.
Úzkost. Jaký to je pocit?
Udělejte z toho postavu.
Zní to přímočaře, ale je to opravdu náročné.
Hlas Lauriiny úzkosti
je stvoření, které celou epizodu roste.
Pojďme si projet všechny chyby, které jsi dnes udělala.
Říká nahlas ty nejhorší myšlenky, které si o sobě myslíme.
To je pořádný trauma. Chceš o tom pokecat?
To bychom měly.
Dlouho jsme strávili nad tím, jak by měla být
ta postava legrační?
Jak se bude v průběhu dílu vyvíjet?
Na začátku je Lauriina úzkost malá a nevýznamná
a pak začne růst a růst a růst. Do čeho vyroste?
Chceme aby byla vtipná. Ne odporná.
Napadaly nás bahenní příšery, hovínka
což...
bylo dost časté.
A potom jsme s Lou řekli,
že musíme mít o úzkosti větší představu.
A přišli jsme s nápadem,
že Laurie bojuje s vírou a pochybnostmi.
Já tomu věřím, ale přemůžou mě obavy.
A věří v jejího otce.
Ale dusí ji pochyby.
Řekli jsme si, že použijeme metaforu.
Jako metaforu pro víru jsme použili Ducha svatého
a pochybnost byla had.
Když se podíváte na finální podobu úzkosti
je kolem ní vlastně omotaná, jako obří had.
Věděli jsme, že Laurie byla svým způsobem založená na Carrie.
Tvrdí, že není Laurie, ale v seriálu je Laurie.
Jsme si s Laurie trochu podobné.
Můj táta byl můj trenér.
Můj táta je skvělý táta a skvělý trenér.
Softball mi nešel.
Nejsem zrovna sportovní talent.
Jen tak, dál! Výborně!
Vždycky jsem měla pocit, že jsem ho zklamala.
A myslím, že jsem zklamala.
Tohle období mého života mě hodně naučilo.
Do toho, Carrie!
Hodně se toho naučíte, když jste v týmu.
Laurie hodně rozumím. Rozumím tomu
nátlaku. Té touze po uznání.
Já ten sport nesnáším,
- Bavíš se? - Moc.
Sporty jsem měl radši o trochu víc, než Laurie,
ale stejně jsem byl vždycky dost nervózní.
Máma byla moje první trenérka.
Vím, jaké to je
tam mít vedle sebe rodiče,
který vás kritizuje trochu víc, než ostatní hráče.
To je vždycky super. Potom jedete domů a bavíte se o tom u večeře.
O vašich chybách.
O to se přesně snažíme.
Snažíme se ukázat jaké to je být člověkem. A jak je to specifické.
A to připojujeme k příběhům.
Já se asi vidím nejvíce v Irovi.
Udělám si kolem sebe zábavný svět.
Irův díl. Když jsem byl dítě,
tak jsem měl starší kamarády, se kterými jsem se neměl bavit.
Nevím, proč se se mnou bavili. Byli mnohem starší.
Bylo to pro mě ale hodně poučné.
V Irově epizodě jsme chtěli ukázat, že má okolo sebe
skutečný dětský svět.
2D animace pro nás byla
jasná a vzrušující volba, jak ten svět uchopit.
Všechno, co vás napadne se dá nakreslit.
2D animace nám poskytla flexibilitu
upustit uzdu dětské fantazie.
Ira mluví s Cheryl, která pracuje v kiosku.
Když se Ira na Cheryl podívá přes jeho kukátko,
museli jsme v záběru propojit 2D a 3D animace,
což byla taky docela výzva.
Padaly zajímavé otázky. Měl by mít 2D prvek stín
jako v 3D světě?
Když má postava perspektivní okamžik,
jak to ovlivňuje fyzický svět?
Je to něco, co všichni vidí?
Je to něco, co vidí jen on?
Měla by tahle věc,
která je jen v jeho fantazii ovlivňovat svět kolem něj?
Rozhodli jsme se, že ne,
protože tohle by měl vidět jen Ira.
Nedávalo by smysl, aby to vrhalo stín.
Mělo by to mít vliv na něj.
Jedna z nejzajímavějších věcí na tomto seriálu
je, že Carrie a Yates čerpají z tolika věcí okolo nás.
Díváte se na TikTok a YouTube a na další věci.
Je to inspirativní a dostalo se to do našeho seriálu.
- Tohle mám nejradši. - Vtipný, viď?
Rekvizita, kterou se v seriálu hodně pracujeme
je z moderní doby. Je to telefon.
Každé dítě má mobil.
Spousta vtipů a scén se odvíjí od toho,
co se v telefonu děje.
Nechcete si dívat na postavu, s mobilem. Chcete být s nimi uvnitř.
Jaké to je si s někým psát? Jaké to je být na seznamce?
Jaké to je být matkou, která dceři
projíždí telefon?
Je to jiné, než, když je dcera v jejím telefonu.
Dokonce i mluvit na internetu s cizími lidmi. Jaké to je?
Prostě se to vyvíjelo za pochodu.
Co kdybychom se vážně dostali do telefonu a máte pocit,
že jste v úplně jiném světě?
Stanete se z vás postavička a je to spíš jako videohra.
Je to trochu poutavější a povědomější.
Snažili jsme se udělat svět každé postavy jiný.
Digitální život je pro každého jiný.
Stejně jako samotný seriál,
je to jejich vlastní pohled na to, jak digitální svět vypadá.
Lou přišel se skvělou 8bitovou animací pro videohru,
kterou Ira hraje.
Jako bychom vzdávali hold starým videohrám.
Frank byl třeba na seznamce. Pobíhal kolem a bojoval s lidmi,
- kteří se s ním chtěli propojit. - Ne.
Když se na ten seriál dívám a dostanu se k tomu randění,
řeknu: „Jo, to jsme vymysleli."
Je tam tolik věcí, že už si to ani nepamatuju.
Frank mi není vůbec cizí.
Já jsem takový Frank.
Svetrovou vestu si vezmu kdykoliv.
Jelikož je každý díl o jiné postavě,
máte možnost víc zkoumat.
Jak tahle postava asi vnímá svět?
Není jedna skutečnost.
O světě a situacích se nedá smýšlet jednotně.
Co je jedinečné na tomhle pohledu na život
a co cítí? Jak ten pocit projevíme?
Například Frank se musí bránit
od střel a šípů davu, který na něj křičí nadávky.
Jak ty nadávky vypadají?
Všichni dali hlavy dohromady.
Každé oddělení házelo nápady a snažilo se vymyslet,
jak toho nejlépe dosáhnout?
Co to vlastně znamená, když se to brnění objeví?
Jak se objeví? Objeví se kompletní?
Objeví se jen tak? Co takhle záře kolem?
Začnete vidět věci, které umění produkuje
a najednou to není něco abstraktního.
Už si najednou nemyslíte,
„Frank v brnění je jen náčrt, který jsem načmáral."
Najednou si myslíte: „Takhle to bude.“
Je to opravdu inspirativní,
protože se už nesnažíte něco vykouzlit.
Snažíte se něco zachytit.
Vidíte ty postavy jako osobnosti.
Strike!
Chtěli jsme, aby se publikum
s postavou emocionálně propojilo,
aby se jejich tok myšlenek nikdy nepřerušil.
Od začátku Carrie a Yates měli jasno v tom,
že chtějí zajímavé přechody.
Nejen přechod mezi scénami, ale aby se proměnilo i prostředí.
Jeden z prvních, které jsme udělali byl Frank ve třídě,
jak vzpomínal na jeho bývalou přítelkyni.
Je ve třídě, sedí u stolu
a vzpomíná na okamžik, který se odehrál jinde.
Mě moc inspiruje divadlo.
Přímo před očima
hýbou s kulisami.
Vždycky se mi líbil nápad, že vidíte,
jak se vám něco mění před očima.
Dejte jim dost času zpomalit
a ať se záběr točí kolem něj, jako jeho myšlenky.
Je to o načasování a inscenaci.
Navrhl jsem,
že bychom mohli ty přechody dělat společně se záběry.
Na vstup do Frankovo vzpomínky jsme
postavili dvě scény dohromady.
Postavili jsme školu a byt.
Spojili jsme je dohromady, takže když se kamera dívá jedním směrem,
je to škola.
A velmi jednoduchým pohybem se ocitneme u něho v bytě.
Můžeme se hladce přesouvat mezi vzpomínkou a skutečným životem.
Musíme plac rozbít, aby to fungovalo.
Přesně takové maličkosti miluju na filmové tvorbě.
Je to filmové.
Záběr potřebuje být takto emocionálně nabitý.
„Sundal si těžkou helmu."
Já mám z postav asi nejblíž k Yuwenovi.
Odvádí totiž pozornost od jeho pocitů
a spíš si z toho dělá hlavně legraci.
Když Yuwen nadhazuje,
vidíte, co si o sobě myslí.
Letí Yuwenův speciál!
Museli jsme se ujistit, aby ten pohyb
odpovídal skutečnému softballu. To bylo pro Carrie důležité.
Carrie nejprve chtěla, aby Yuwen
nadhazoval velmi specificky a ne příliš osobitě.
Chtěli jsme ukázat, že je to silný nadhazovač.
A pak nám jeden animátor řekl: „Zkusím udělat dvojitý větrný mlýn."
A Carrie na to řekla:
„Máte pravdu. Uděláme to takhle."
„Nebavíš se snad?"
DO TOHO YUWENE
Pro mě a Michaela bylo důležité
mít velmi stylizovaný seriál.
Může být klidně pseudo-komiksový,
výrazy můžou být přehnané.
Přijmout, že je to karikatura života.
Chtěli jsme mít v seriálu veliké výrazy.
Obrovské pusy, vyříznuté pusy.
Třeba právě na Yuwenovi.
Můžeme mu vymazat nos, aby měl tu pusu obrovskou.
Je to velmi divoká a hlučná postava.
Viděli jsme všechny storyboardy
a byly šílené.
Říkali jsme si: „Je tohle vůbec možné?"
Takové věci je náročné na postavách ukázat.
My ty postavy totiž budujeme, jako skutečné osoby.
Pusa je na jednom místě, oči jsou na jednom místě
a očekáváte, že tyhle části budou na stejných místech.
Co takhle z postav udělat skládačky?
Půjčíme si uši nebo nos či pusu od jiné postavy
- a znovu je sestavíme. - To mi zavařilo mozek.
Konkrétně pro tento seriál jsme vytvořili nový proces,
kterému interně říkáme DFF, nebo-li oddělené rysy obličeje.
To znamená, že pusa, nos a uši
jsou samostatné kusy.
Můžete s nimi různě hýbat
a umisťovat je na podivná místa, abyste dosáhli požadovaného výsledku.
Animátor Rob Russ v začátcích DFF
udělal skvělý test.
Vzal klasický pangram
„Rychlá hnědá liška“ A vyzkoušel synchronizaci úst.
Rychlá hnědá liška přeskočila líného psa.
Pusa mu klouzala přes obličej.
Dalo nám spoustu práce zjistit,
jak všechny kousky zase propojit dohromady.
Už najednou nestínujete jen jeden povrch.
Máte jich několik a vše musí vypadat jako by to byl jeden kus.
To je velmi složité.
Hodně jsme toho s Anou vyzkoušely.
Snažily jsme se to co nejvíce rozdělit.
Pihy jsme daly tam, kde jsme věděly, že se ústa budou hodně hýbat.
Co třeba červené tváře nad pusou?
Co se s nimi stane?
Vzaly jsme postavu, která měla vousy. Zkoušely jsme, co se stane,
když bude pusa takhle klouzat.
Jakmile se pojede na plné obrátky, musíme vyrovnat
problémy se stínováním a manipulací.
DFF je stále výzva.
Konec konců to vyžadovalo hodně ruční práce
a opravu chyb v DFF.
A přesto to odemklo spontánnost a radost animátorů dělat věci,
které předtím nedělali.
Jako animátor získáte s takto navrženou postavou
určitou svobodu.
Můžete si s výrazy různě hrát.
To by s realistickou postavou nešlo.
Jen vidět, co se dá vytvořit, když dáte animátorům
nástroje se kterými si můžou hrát je opravdu vzrušující.
Jelikož je to zcela originální příběh,
tak vám to dává hodně svobody a flexibility
vymyslet styl a vzhled na míru vašemu příběhu.
Zpočátku jsme chtěli, aby v každém díle vypadal svět jinak,
protože každý díl je z jiného pohledu.
Jakmile jsem začal kreslit a začali jsme se o tom hodně bavit,
tak nám došlo, že by to bylo nesouvislé.
Potřebovali jsme takzvaný „výchozí svět."
Je to spíš karikatura přirozeného světa,
ale je to svět, na kterém jsme se všichni shodli.
To znamenalo, že jsme chtěli, aby vypadal měkký i na dotek.
Když se podíváte na jejich vlasy, trávu a stromy,
všechno to vypadá měkce.
Vlasy jsme dělali s chlupy. Stejně bychom třeba animovali
svetr do našeho celovečeráku.
Řekli jsme si: „Co kdybychom vlasy vymodelovali
a použili chlupy, abychom dosáhli vlasové textury?"
Chtěli jsme, aby to vypadalo jako něco plstěného,
ale bylo nejasné, jak to bude vypadat.
Dalo nám hodně zabrat
přijít na to, jak tyhle divné
a specifické vlasy budou vypadat.
Brali jsme to jako příležitost zkusit něco nového.
Řekli jsme si, že si z každé výzvy uděláme příležitost
udělat volbu v designu.
Udělali jsme šílenou volbu v designu, abychom zjednodušili veškerou vegetaci.
Nakonec jsme použili velmi podobnou technologii jako jsou chlupy
a z toho jsme vytvořili vegetaci.
Chtěli jsme, aby každý list vypadal jako vegetace,
ale aby to nevypadalo jako přesná kopie přírody.
Ať to vypadá pohádkově a načechraně.
Pořád to vypadá jako strom a to nám stačí.
Stromům se hodně říkalo artyčoky nebo corn dogy.
Tam se z toho stala hra.
„Víš, jakému jídlu je to podobné?"
Stromy vypadají jako kukuřičný klas nebo jako hlávky salátu.
Stejně tak i účesy lidí.
Máme postavy, které mají například kudrnaté vlasy jak hranolky.
Vlasy z cukrové vaty.
Frankovo vlasy vypadají jako skořicoví šneci.
Pokaždé jsme se dostali k otázce
„Co ti tohle připomíná?"
Někdo by řekl: „Špagety."
Chris dostal nápad.
"Co kdybychom ji na hlavu dali kus slaniny?"
Ne skutečnou, ale vlasy, která by připomínaly slaninu.
- Chlupatou? - Chlupatou slaninu.
Museli jsme být vážně hladový štáb.
Možná je nekrmím dost.
Prostá, roztomilá jídla.
Nevím, kde se to vzalo, ale je to vtipné.
Vždycky jsem hledal něco hravého
a možná spíš hlavně nezdravé jídlo.
Všechno to jsou zápasová jídla.
Cokoli, co se dá koupit v kiosku je v tom světě.
Z toho jsme svět postavili.
Sporty všechny spojují.
Nechtěli jsme, aby to byl seriál o sportu. Je to spíš seriál o životě.
- Posypeme to trochu softballem... - Out!
a vznikne seriál s jedinečnou chutí.
Ale ne tolik, aby to bylo jen o sportu.
Tohle je totiž hlavně o postavách
a to by mělo být základem všeho.
Softball je jen nástroj, jak se snaží najít
vlastní komunitu a smysl pro lásku.
Tohle není seriál, který je určený pouze pro sportovce...
Zkusili jsme to.
A není to seriál, který dělali jen sportovci.
Jsme totiž parta umělců. A i když jsem softball hrála,
nebyla jsem zrovna nejšikovnější.
Máme tu určitě dobrý mix lidí, kteří milují sport,
kteří hráli sport v dětství
a potom tu máme pár lidí, kteří by na hřiště nikdy nevkročili.
Jsou děti, které mají nefalšovanou vášeň a energii.
„Hodně z toho dostávám."
A potom máte děti, které by řekly:
„Přihlásil mě táta."
Budeme potřebovat chytače.
- Terrence. - To ne.
Samozřejmě máte děti, které si vyberou jako poslední.
Hrál jsem Little League
když jsem byl maličký, ale jediné, co si pamatuju je
hraní si v hlíně a s žížalami a jak jsem z vnějšího pole trhal trávu.
Začínal jsem tu s nulovými znalostmi o softballu.
A teď zvládnu říct: „Tenhle člověk je na první metě."
A na to jsem hrdý.
Vím, že mají směny a ne touchdowny.
Víc toho o baseballu nevím.
Ale to není baseball. Je to softball.
Není to baseball. Je to softball.
Většinu času přemýšlíme nad nitry každé z postav.
Nejde jen o vymyšlení postavy. Musíte ji vytvořit.
A nakonec se díváme sami na sebe.
Každá postava je já a Carrie dohromady.
Doufám, že díky tomu jsou naše postavy tak výrazné,
protože pocházejí ze skutečných míst.
Jsou to postavy, na kterých vám
skutečně začne záležet a soucítíte s nimi.
Rozumím všem.
Přijde mi, že každá postava bojuje s něčím univerzálním.
Chcete souhlas vašeho rodiče.
Jsem dost dobrá?
Chcete kamarády.
Tribuňáci navždycky!
Chcete najít lásku.
- Ráda vařím. - Já taky.
Doufám, že se lidé vzhlédnou v každém.
Rozhodně ve všech vidím věci, kterým rozumím.
Taková škála zkušeností a perspektivy je
podle mě to, co dělá seriál krásným.
To je ono, zlato.
Ahoj, rád vás všechny vidím.
I když byly technické problémy
a to víc, než u jakéhokoli jiného projektu,
všichni byli nejen ochotni se výzvě postavit, ale taky
se chopit každé příležitosti.
Tvorba celého seriálu je pro mě jako
být v týmu jako jsou Okurky.
Všichni mají své silné a slabé stránky.
Všichni dáme hlavy dohromady a navzájem se podporujeme
a vzájemně se doplňujeme.
Opravdu věřím, že dělat film je jako týmový sport.
Musíte rozumět vašim spoluhráčům a jaké jsou jejich role.
A když vám něco předají, musíte vědět, co dělat.
A potom to musíte předat správné osobě.
Sportovní tým a filmový štáb je velmi podobný
v tom smyslu, že když se nebudu snažit,
tak všechno stáhnu dolů. Je to stejný nátlak.
Buď se strefíte, nebo ne.
Musíte prostě jít dál.
Nemůžete přestat.
To vše slouží myšlence, že máme vlastní perspektivu.
A že všichni kolem nás,
bez ohledu na to, co nejspíš dělají
prožívají stejné věci, ale vlastním způsobem.
V Dej do toho všechno se spojí jako tým.
Přijde mi, že to je i příběh našeho týmu.
Všichni z našeho týmu jsou partneři, kteří se starají o tohle malé dítě.
Všichni jsme jeho rodiče.
Je to skutečné.
Všechno už je to vážné.
Ticho na scéně.
Pardon, to je moje práce?
- Díky, Carrie. - Dobře.
Nedívej se přímo do kamery a...
Jo, skvěle se mi na tom pracovalo.
Příčesek pořád drží?
- Ano. - Dobře.
Snažili jsme se mít základ...
Letadlo. Tak nic.
To je vrtulník?
- Letadlo. - Dobře.
- Tohle se bude dít celý den. - Jasně.
Při každém nadhozu je tam pohybová stopa,
která se odvíjí od míčku.
Pes.
Je jako skákající příčesek.
Když jsme se poprvé vraceli k...
Pták.
Další psi.
Dobře.
Hasiči. Doufám, že jsou všichni v pořádku.
Pokaždé to je nový zvuk.
Kolikrát za den se to stane? Nebo za hodinu?
Nejsou to vlaky, jsou to sirény, letadla, je to civilizace.
- Řekněte „Okurky." - Okurky!
DEJ DO TOHO VŠECHNO
Nyní na Disney+
České titulky Adéla Veselá