Downloaded from YTS.MX
Vi er animationsnørder og elsker det her medie.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hvis det kan gøres med live-action, så gider vi det ikke.
Så må vi finde på noget endnu mere skørt.
Vi er nødt til at anstrenge os for at finde på noget unikt.
Den her serie bliver underlig.
Mød The Pickles
TILBLIVELSEN AF WIN OR LOSE
Pete Docter, Mød The Pickles.
PETE DOCTER PRODUCENT
På Pixar Animation Studios har vi lavet 27 spillefilm nu, -
og de er alle sammen svære.
De er sjove, men de eksploderer, og så sker der ting, -
- og så skal vi kæmpe for at samle stumperne.
Det er vi vant til. Vi forstår udfordringen.
Da seriestreaming begyndte at opstå, -
- sagde vi: "Det her ser virkelig spændende ud."
Alle de konventioner og ting, som vi har vænnet os til, ryger ud.
Hvordan laver vi noget, der er opdelt i mindre bidder, -
men stadig fænger folk fra uge til uge?
Det bruger sandsynligvis en helt ny teknologi.
Der er sikkert alle mulige problemer, vi ikke aner, hvordan vi skal løse.
Så lad os gøre det.
Vågn så op! Kampdag, folkens!
Win or Lose er vores første lange serie. Det er en serie i otte afsnit, -
- hvor vi følger et kønsblandet skolesoftballhold -
i ugen op til deres mesterskabskamp.
Vi laver godt otte afsnit af 18 minutter. Alt i alt godt 145 minutter.
Så det er længere end en af vores spillefilm.
Det er en masse animation at producere. Og på kortere tid.
De fleste af vores film, 90 minutter, tager cirka fem år at lave.
Regner du på det, vil 145 minutter tage omkring otte år.
- Men vi sagde: "I har fire." - Udfordringen er accepteret. Kom så.
Vi er en mindre serie end de fleste, og så skal vi gøre mere med mindre.
Hvad angår ambition, ved jeg ikke, om nogen af os vidste, hvad vi gik ind til.
En af de ting, vi ville have, var en ensemble-rollebesætning.
Det kan man ikke i en film.
Du kan ikke bruge så længe på hver figur.
Streaming er det perfekte format til en historie med flere hovedpersoner.
Dette show har ikke en hovedperson, som alle vores folk kan arbejde på.
Vi har otte, der er på lige fod med hensyn til deres betydning.
Hvert afsnit følger en ny hovedperson.
Og vi arbejder os op til kampen fra en helt ny figurs perspektiv.
Det er chancen for at gå i en andens sko og se, hvad problemet er i deres liv -
og så opleve det gennem animation.
Hver karakter har, hvad vi kalder deres egen animationsenhed.
Og det er næsten et personificeret glimt af deres følelser.
For Laurie skaber softball mere stress, fordi hun prøver at imponere sin far.
Lauries problem er angst.
Hvordan kommer du videre og ryster det af dig?
Hendes tillid er der ikke.
Og selvfølgelig er der presset ved, at hendes far træner holdet.
Træneren bliver pustet op til en kæmpe ballon.
Van er en meget hårdtarbejdende mor.
Vans har sin mor-magi, som er ren regnbuer og gnister.
Hun sætter farve på et kedeligt miljø.
Hun er personen, der kommer ind på kontoret og lysner alles dag.
Rochelle er catcher. Det er en svær position at spille.
For Rochelle begynder verden at svæve, hver gang hun føler sig stresset.
Vi har Franks rustning.
Han er dommer og træffer valgene, og de valg er ikke alle enige i.
Så for at håndtere det har han opbygget den her slags panser.
Yuwen, der er holdets macho-pitcher, -
- hans vigtigste animation er, at man kommer ind i hans lille papirhjerte.
Vær sød at synes om mig.
Ira er en figur, der ser verden gennem sit toiletpapir-periskop.
Vi har Iras 2D-animationsverden gennem hans kalejdoskops 3D-verden.
Endnu en karakter er Kai, den nye pige i byen, der prøver at finde et ståsted.
Kai, der flyver og synker.
Hun flyver, når hun føler, at hun hjælper folk og har succes, -
- og når hun lukker lidt ned, synker hun ned i jorden.
Det er sjovt at prøve at finde på en ny idé til hvert afsnit.
Det fede ved serien er, at fordi den handler om perspektiv, -
- knyttede jeg mig af og til mere til én figur, -
- og Michael knyttede sig mere til en anden.
Du har fat i noget ved udgangen.
Han kommer næsten ind, som om han er frelseren.
Det gjorde afsnittet stærkere, fordi vi talte fra den anden figurs perspektiv.
Jeg forstår ikke helt, at mavepusteren får hans arme til at blive kastet fremad.
Vi moser begge vores synspunkter sammen og forbedrer dem undervejs.
Jeg har aldrig arbejdet med to instruktører, -
- der også er jævnbyrdige i serien, og at se Yates og Carrie fusionere -
- og blive seriens overordnede stemme, var meget smukt.
Carrie og Michael var story artists på Pixar i en tid, -
og i en periode delte de kontor.
Og vi snakkede meget. Vi delte ideer og viste hinanden vores scener.
Noget, vi ofte bemærkede, var forskellige indtryk af den samme begivenhed.
Vi talte altid om det.
Hvorfor er vores opfattelser af det her forskelligt?
Vi analyserede altid, hvorfor vi havde en anden opfattelse af, hvordan et møde gik.
En af os følte, at det gik forfærdeligt.
Og den anden følte, at det gik fint. Hvad snakker du om?
PANIK, ALLESAMMEN!
Ånden i denne idé affødte ideen til -
- Win or Lose, og hvordan vi alle oplever tingene forskelligt.
Vi begyndte at mødes efter fyraften.
Vi gik på lokale kaffebarer og brainstormede forskellige ting.
Nogle gange improviserede vi dialog som en form for at blive til figuren.
- Michael tegner altid. - Ja, jeg tegner hele tiden.
Han har en genial skitsebog.
Jeg har altid skitsebøger med.
Det er hele tiden frem og tilbage om, hvem figurerne er.
Hvordan det ser ud, når de agerer, hvad deres design er.
Ofte snakkede vi bare om vores egne familier, -
- livserfaringer, såsom Vanessa, der er enlig mor.
Og det var noget, jeg fandt virkelig interessant, -
- at fortælle en historie om en enlig mor, fordi det var min mor.
Min søster er enlig mor. Ligesom Rochelle, eksempelvis.
Det er mig i denne alder.
Da jeg gik i mellemskolen prøvede jeg altid at tjene penge.
Jeg tror, jeg bare ville købe computerspil.
Det indledende pitch var, at du går ind i klasseværelset -
- og efter hvert afsnit følger du et andet barn hjem, -
- og du ser, hvordan deres liv er. Det er, hvad afsnittet ville være.
Så Carrie, der spillede softball som barn, sagde: "Hvad med et softballhold?"
Der er forskellige typer, og det var fedt, -
- for pigerne på holdet var ikke dem, jeg gik i skole med.
Jeg spillede softball som barn, og det er bare sådan et unikt miljø.
Og selve sporten... Okay, jeg elsker den.
Fordi det er en stor metafor for livet. Man spiller det her spil...
- Løb, Carrie, løb! - Løb!
...er der meget tid, hvor du kan tænke over dine fejl.
Så skal du virkelig lære at komme videre, -
- hvis du begår en fejl, så fokuser på næste spil.
Homerun til bedstefar! Ja!
Win or Lose har meget af det, vi kalder "perspektiviske synspunkter".
NOAH KLOCEK Scenograf
Og det er sjove animationer. Angst, hvordan føles det?
Gør det til en figur. Det virker ligetil, men det er virkelig svært.
For Laurie er hendes angsts stemme -
et væsen, der vokser gennem afsnittet.
Lad os gennemgå alle de fejl, du har begået i dag.
Og det siger alle de værste tanker, som vi alle har om os selv.
Det er et dybt traume. Skal vi prøve at pakke det ud?
Lad os pakke det ud nu.
Og vi var gennem mange versioner for at finde det rigtige niveau af fjollethed.
Hvordan udvikler det sig i løbet af hendes afsnit?
I begyndelsen er Lauries angst lille og ubetydelig, -
- men vokser og vokser derefter. Og hvad bliver den til?
Det skal være sjovt, ikke klamt, som forskellige muddermonstre eller bæ, -
- der ærligt talt -
blev nævnt tit.
Og så sagde Lou og jeg: "Okay, -
- "vi skal have en større idé om, hvad det her er."
Og vi fandt på den idé, -
- at Lauries udfordring er mellem tro og tvivl.
Jeg tror på det, men af og til melder tvivlen sig.
Og troen er tro på hendes far.
Men hun er plaget af tvivl.
Og så sagde vi: "Lad os bruge den metafor."
Så vi brugte tro, såsom Helligånden, -
- som en metafor, og tvivl ville have været slangen.
Så hvis du ser boblemonsterets endelige form,
- vikler det sig faktisk bare rundt om hende som en slange.
Vi ved alle, at Laurie var lidt baseret på Carrie på en eller anden måde.
Hun siger, hun ikke er Laurie. men hun er Laurie i serien.
Der er et par ligheder mellem Laurie og mig.
Min far var min træner.
Min far er bare sådan en god far og sådan en god træner, -
- og jeg kæmpede virkelig med softball. Jeg er ikke forfærdeligt koordineret.
Sådan!
Og jeg følte altid, at jeg svigtede ham, og det tror jeg, jeg gjorde.
Jeg lærte så meget af den tid i mit liv.
Løb, Carrie!
Det er bare så dannende at være på et hold.
Jeg kan virkelig forholder mig til Laurie. Jeg kan forholde mig -
- til presset ved at søge godkendelse, men jeg hader den her sport.
- Morer du dig? - Meget.
Jeg var gladere for sport, end Laurie var, men jeg havde stadig angst.
En af mine første trænere var min mor. Så jeg ved faktisk, hvordan det er -
- at have sin forælder på sidelinjen, -
- der måske kritiserer dig lidt mere, end de kritiserer de andre spillere.
Det er altid sjovt at gå hjem og tale om alle dine fejl over middagen.
Det er det, vi prøver, -
- at opsuge følelsen af at være menneske og specificiteten i det -
- og forbinde det med historiefortællingen.
Jeg ser nok mig selv mest i Ira.
Jeg vil skabe en sjov verden for mig selv.
Ira-afsnittet. Da jeg var barn, -
- havde jeg ældre venner, som jeg ikke burde have hængt ud med.
Jeg ved ikke, hvorfor de gad. De var meget ældre.
Men det var sådan en stor lærings- og modningsfase for mig.
I Iras afsnit skulle han have -
et ægte fantasiunivers.
Det virkede, som om 2D var en spændende mulighed for det.
Hvad du end kan tænke på, kan du tegne.
Og jeg tror, 2D gav os fleksibiliteten -
til at omfavne et lille barns fantasi.
Vi lod Ira interagere med Cheryl, der er snack-damen.
Når Ira ser på Cheryl gennem sin linse, -
- skal man matche 2D og 3D i samme skud, hvilket også gav nogle udfordringer.
Der kom nogle interessante spørgsmål. Skal 2D-elementet kaste skygger i 3D?
Når en karakter har et perspektiv-øjeblik, hvordan påvirker det den fysiske verden?
Er det noget, alle kan se? Er det noget, kun han kan se?
Skulle denne ting, der ikke er ægte, men hans fantasi, påvirke omverdenen?
Vi besluttede at lade være, fordi det kun er synligt for Ira.
Det giver ikke mening, at det kaster en skygge.
Det skulle kun påvirke ham.
En af de mest spændende dele ved serien er, -
- at Carrie og Yates trækker på så mange ting ude i verden.
Du ser TikTok og YouTube, og du ser bare alle de her ting.
Det er inspirerende, og det bliver lagt ind i vores serie.
- Det er min yndlingsdel. - Rent guld, ikke?
En af de hyppige rekvisitter i serien, er fra moderne tid, telefonen.
Alle har en telefon.
Og der er mange oplæg og jokes, der vises via telefonen.
Man ser ikke bare en figur med telefonen, men man går med dem ind.
Hvordan det føles at sms'e, hvordan dating-app føles.
Og selv hvordan det føles for en mor at kigge i sin datters telefon.
Hvilket er anderledes end, når datteren er i sin egen telefon.
Og endda tale med fremmede online. Hvordan det føles.
Det udviklede sig bare undervejs.
Kunne vi gøre noget, hvor det faktisk føles som en hel anden verden, -
- hvor du bliver en avatar ligesom i et computerspil.
Det er mere engagerende og til at forholde sig til.
Vi forsøgte at gøre det til en unik oplevelse i stedet for:
"Sådan her er alles digitales liv."
Fordi ligesom serien som helhed -
- er det deres eget perspektiv på, hvordan den digitale verden føles.
Lou fandt på en fed 8-bit animationsstil til et computerspil, som Ira spiller.
Næsten som en hyldest til old-school computerspil.
I Franks tilfælde løb han rundt og kæmpede på en dating-app mod folk,
der ville matche med ham.
Når jeg ser dating-delen, tænker jeg: "Ja, det lavede vi også."
Der er så meget, at jeg ikke kan holde styr på det.
Frank rammer lidt for tæt på.
Jeg er meget mere en Frank. Giv mig en sweatervest til enhver tid.
At hver afsnit følger en anden karakter, tillader dig at udforske:
"Okay, hvordan ser den figur verden?"
Der er ikke kun én virkelighed.
Der er ikke kun én måde at tænke på verden eller se situationer.
Hvad er unikt for det perspektiv på livet, -
- og hvad føler de, og hvordan viser vi den følelse?
For eksempel er Frank nødt til at forsvare sig -
- mod alskens ubehageligheder fra folkemængden.
Så hvordan så disse fornærmelser ud?
Og det var alle mand på dæk.
Hver afdeling slynger ideer ud for at prøve at finde ud af, -
hvordan vi bedst gør det.
Hvad betyder det egentlig, at rustningen kommer på?
Og hvordan kommer den på? Er det på én gang?
Dukker den bare op? Er der en lyseffekt?
Man begynder at se ting, som kunsten producerer, -
- og pludselig bliver det ikke noget hypotetisk og abstrakt.
Det er ikke længere en tanke:
"At Frank tager sin rustning på, er ikke bare en vag tegning."
Pludselig føler man: "Det er sådan her, det bliver."
Det bliver virkelig inspirerende, fordi du ikke prøver at trylle noget frem.
Du prøver at kanalisere noget. Du ser figurerne som figurer.
Strike!
Vi ønskede virkelig at beholde publikum -
- i følelsesmæssig harmoni med, hvor figuren var, -
og aldrig bryde deres tankegang.
Så fra begyndelsen er Carrie og Yates meget klare om, -
at de vil have fede overgange.
Ikke bare mellem scener, men også hvordan sets kan transformere sig.
Et af de første var Frank i klasseværelset og hans minde om sin eks.
Han er i klasseværelset ved sit skrivebord -
- og tænker på mindet i et andet fysisk rum.
Jeg er altid inspireret af et live sceneshow, -
- hvor man for øjnene af dig kan flytte forskellige dele af kulissen.
Jeg har altid elsket ideen om at se noget ændre sig for øjnene af en.
Og give den lige tid nok til at bremse -
- og svinge kameraet rundt for at matche hans tanker.
Det handler om timing og iscenesættelse.
Jeg foreslog:
"Hvad med at vi prøver at lave alle overgange med kameraet?"
Når Frank går ind i sine minder, byggede vi faktisk to kulisser.
Vi byggede skolekulissen og lejlighedskulissen.
Og vi fusionerede dem sammen, så når kameraet ser den ene vej, -
- er det skolen, og med en meget simpel bevægelse er det hans lejlighed.
Så vi kan bare skifte mellem minder og det virkelige liv problemfrit.
Så vi er nødt til at bryde settet for at få det til at fungere.
Og det er bare de små ting i filmproduktion, som jeg elsker.
Det er filmisk.
Og følelsesmæssigt er det, hvad scenen har brug for.
"...tog sin tunge hjelm af."
Det er nok Yuwen, jeg har relateret bedst til, -
- fordi han affejer følelser og hælder lidt mere til at joke.
I Yuwens afsnit, når han pitcher, er det sådan, den figur føler.
Her kommer Yuwen Special!
Vi var nødt til at sørge for, at enhver bevægelse
solgte mekanikken i softball, hvilket er meget vigtigt for Carrie.
Carrie ville oprindeligt have, -
- at Yuwen var specifik og ikke for stiliseret i sit pitch, -
fordi vi ville vise, at han er en stærk pitcher.
Så havde vi en animator, der sagde: "Jeg prøver et dobbelt vindmøllekast."
Vi viste det til Carrie, og hun sagde: "Du havde ret. Vi bruger din måde."
"Er I ikke underholdt"?
KOM SÅ YUWEN
Noget super vigtigt for Michael og mig var, -
at vi ønskede en meget stiliseret serie.
Det er okay at være tegneserieagtig. Det er okay at overdrive udtrykkene.
At omfavne, at det er en karikatur af livet.
Vi ville ramme de virkelig store udtryk gennem hele serien.
Super store munde, udskårne munde.
Måske for et udtryk på en som Yuwen, -
- fjern næsen, og gør munden ekstremt stor.
Han er en meget støjende, højlydt karakter.
Vi så alle de her storyboards, og de var vanvittige, -
- og vi tænkte: "Er det overhovedet muligt?"
Og alle de ting er svære at gøre med figurer.
Fordi vi bygger vores figurer som en rigtig person, -
- hvor munden er på ét sted, og øjnene er på ét sted, -
- og du forventer, at de bliver det samme sted.
Tænk, hvis vi kunne skille dem ad og tage ører, næse eller mund fra en figur -
og samle dem igen?
Det kan min hjerne ikke kapere.
Der var en ny proces, som vi skabte specifikt til den her serie, -
- som internt kalder vi DFF, eller "Detached Facial Features."
Og hvad det betyder, er, at munden, næsen, ørerne -
er separate stykker.
Og du kan skubbe dem rundt -
- og placere dem på underlige steder for at få specifikke præstationer.
Der var en stor test, som animator Rob Russ foretog -
- i nogle af de allerførste DFF, hvor han tog det -
- og lavede udtaleprøven "The Quck Brown Fox."
"The quick brown fox jumped over the lazy dog."
Og munden bevæger sig henover ansigtet. Og det krævede masser af arbejde -
- at finde ud af, hvordan man derefter fik stykkerne sat på igen.
Du har ikke længere en overflade, som du kaster skygger på.
Der er flere dele, der skal se ud, som om de er én ting.
Det er meget vanskeligt.
Ana og jeg gennemgik en masse tests.
Vi prøvede at ødelægge det, så godt vi kunne.
Vi satte fregner på områder, hvor vi vidste, at munden ville ende.
Tag munden, og så bevæger vi den over blush-området. Hvad sker der?
Eller vi gjorde det med en figur med skæg for at se, hvad der sker, -
når vi lader munden glide rundt.
Når vi når i fuld produktion, er vi nødt til at balancere -
- både skyggeproblemerne og problemer med rigning.
Der er stadig udfordringer med DFF.
I sidste ende krævede det en masse arbejde at gå ind -
og rette ting, der blev ødeagt i DFF.
Men det åbnede for spontanitet og animatorernes glæde -
at gøre nye ting.
Der er en frihed, du får som animator med en figur, -
- det er designet på sådan en stilistisk måde.
Du kan skubbe forskellige udtryk -
- på måder, som du ikke kan med en realistisk karakter.
At se, hvad du kan gøre, når du giver animatorerne -
- værktøjerne til at lege, er virkelig spændende.
Fordi det er en helt original historie, giver det frihed og fleksibilitet -
- til at opfinde en stil og et look, der er skræddersyet til din historie.
I første omgang skulle designet af verden være anderledes i hvert afsnit, -
fordi det er fra alles perspektiv.
Og da jeg begyndte at lave kunsten, og vi talte en masse om det, -
- indså vi, at det var for usammenhængende.
Vi har brug for det, vi kalder "en standardverden."
Det er mere karikeret end vores naturlige verden.
Det er en verden, som alle kan blive enige om designmæssigt.
Det betyder også, at den taktile kvalitet skal være blød.
Ser man på deres hår, på græsset, på træerne,
så har det hele en taktil blødhed.
Håret er faktisk lavet loddent, ligesom eksempelvis en sweater
i en spillefilm. Vi tænkte: "Hvad, hvis vi modellerede håret -
- "og brugte det lodne til at få de hårlignende detaljer?"
Det skulle ligne noget filtret og loddent, -
- men det var uklart, hvordan det ville se ud.
Så vi gik frem og tilbage mellem at finde stilen i, hvordan det her underlige, -
stilistiske hår skulle se ud.
Men vi brugte det som en mulighed for at prøve noget andet -
- og sige, at hver udfordring skulle være en mulighed for designvalg.
Så vi tog et vanvittigt designvalg for at forenkle al vegetation og træer.
Vi endte med at bruge en meget lignende teknologi fra det lodne -
- og hårteknologien til at skabe vegetation -
- og kontrollere bladene og få dem til at føles som vegetation, -
- men ikke nødvendigvis med alle de detaljer, man kan se i naturen.
Lad os give det et tegneserieagtigt, blødt look.
Det ligner stadig et træ, men mere har du ikke brug for.
Træerne blev beskrevet som artiskokker eller indbagte pølser.
Det udviklede sig derfra til, hvor det blev et spil om:
"Kan du se, hvilken madvare det her ligner?"
Træerne ligner majskolber eller salathoveder.
Det samme gør folks frisurer.
Vi har figurer, hvis hår ligner krølfritter.
Eller candyfloss-hår.
Franks hår ligner kanelsnegle.
Og hver gang vi mødte spørgsmålet: "Hvordan føles eller ser det ud?"
Så sagde nogen: "Spaghetti."
Chris fik den idé.
"Hvad, hvis vi bare sætter et stykke bacon på hendes ansigt?"
Ikke rigtig bacon, men et stykke hår, der lignede bacon.
- Loddent? - Et loddent stykke bacon.
Vi må have været et sultent hold. Måske fodrer jeg dem ikke nok.
De enkle, søde fødevarer.
Jeg ved ikke, hvor det kom fra, men det er sjovt.
Altid på udkig efter noget legende og måske lidt mere på junkfood-siden.
Det hele minder om mad til softball-kampe.
Alt, hvad du kan købe i snackboden, er i den her verden.
Verden er bygget af det.
Sport er den slags ting, der forbinder alle.
Det skulle ikke være en sportsserie, men en serie om livet.
- Vi drysser nok softball ind... - Ude!
...for at give serien en interessant smag.
Men ikke nok til, at det bliver det eneste fokus.
For det er en figurdrevet serie, og det skal altid være kernen.
Softball er midlet, hvor de prøver at finde fællesskabsfølelse og kærlighed.
Det er ikke en serie, der kun skal være for sportsfolk...
Vi prøvede da.
...og det er ikke en serie lavet af sportsfolk.
Fordi vi er en flok kunstnere, og selvom jeg spillede softball, -
var jeg ikke den mest koordinerede.
Vi har en god blanding af dem, der elsker sport og voksede op med det.
Og så har vi dem, der aldrig ville sætte deres ben på en sportsbane.
Der er de børn, som har den rå lidenskab eller den rå energi.
"Jeg får så meget ud af det her."
Og så er der de andre børn, der siger: "Min far tilmeldte mig."
Vi får brug for en catcher.
- Terrence. - Åh nej.
Der er selvfølgelig meget af, at man bliver valgt sidst som barn.
Jeg spillede i lilleputligaen, -
- da jeg var helt lille, så mit eneste minde er -
- at lege på jorden, lege med orme og trække græs ud af banen.
Jeg kom til serien helt uden viden om softball.
Nu kan jeg sige: "Den her person er på første base," -
og det er jeg meget stolt af.
Jeg ved, at de har innings og ikke touchdowns.
Det er dybest set, hvad jeg ved om baseball.
- Men det er ikke baseball, men softball. - Det er ikke baseball. Det er softball.
Det meste af vores tid bruges på at tænke på figurernes indre liv.
Det er ikke bare at lave en figur, men den her figur.
Og vi ender med at se på os selv.
Hver figur er en version af mig og Carrie sammen.
Og det er det, der gør vores figurer så indholdsrige, -
- at de forhåbentlig kommer fra ægte steder.
Det er figurer, som du ender med at holde af og identificere dig med.
Jeg forholder mig til dem alle.
Jeg føler, at alle figurernes kamp er noget universelt.
At ønske sin forælders billigelse.
Er jeg god nok?
At ville have venner.
Bænkevarmere for livet!
At ville finde kærlighed.
- Jeg elsker at lave mad. - Også mig.
Jeg håber, at folk kan se sig selv i alle.
Jeg ser bestemt noget, som jeg reagerer på i alle.
Den sammenvævede erfaring og perspektiv er, hvad der gør serien så smuk.
Sådan, kammerat.
Hey, godt at se jer.
Mens der var tekniske udfordringer, -
- var folk på den her serie, mere end andre, -
- udfordringen værdig og pressede på ved enhver chance.
At lave en serie som denne er helt sikkert meget lig -
- at være på et hold som Pickles, og alle har deres styrker og svagheder, -
- og vi kommer bare sammen og forsøger at støtte hinanden -
og udfylde hinandens blinde vinkler.
Jeg tror virkelig, at det at lave film er en holdsport.
For du er nødt til at forstå dine holdkammerater, og hvad deres roller er.
Når de overrækker dig noget, ved du, hvad du skal gøre med det.
Og du er nødt til at videregive det til den rigtige person bagefter.
Et sportshold og et filmhold er ens i, at hvis jeg ikke løfter min del, -
- så trækker jeg alt ned. Det er det samme pres.
Enten rammer du bolden, eller også gør du ikke.
Men du fortsætter uanset hvad. Du kan ikke bare stoppe.
Alt dette tjener den idé, at vi har vores eget perspektiv.
Og at alle omkring os, hvad de end laver, -
- udlever den samme oplevelse på deres egen måde.
Om de vinder eller taber, er de sammen som hold.
Og det har også været vores series historie.
Alle på holdet bliver partnere i at pleje den her baby.
Vi er alle dens forældre.
Der er ægte nu. Alt er alvor nu.
Stille på settet. Undskyld. Er det mit job?
- Tak, Carrie. - Okay.
Se ikke direkte på kameraet og...
Ja, den var sjov at arbejde på.
Sidder toupeen stadig?
- Ja. - Okay.
Vi prøver at få en grundlinje med...
Flyet. Okay.
Er det en helikopter?
- Flyvemaskine. - Okay.
- Det kommer til at ske hele dagen. - Okay.
Hver gang han kaster, er der et bevægelsesspor, -
der opstår bag bolden.
Hund.
Han er en hoppende toupé.
Nogle af de første gange, vi kom tilbage for...
Fugl.
Flere hunde.
Okay.
Brandbil. Jeg håber, alle er okay.
Det er en ny lyd hver gang.
Hvor mange af dem ser du hver dag? Eller er det hver time?
Det er ikke tog, det er sirener, det er fly, det er civilisation.
- Sig "Pickles." - Pickles!
Nu tilgængelig på Disney+
Tekster af: Anders Langhoff