Downloaded from YTS.MX
Olemme animaationörttejä, jotka rakastavat tätä mediaa.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jos sen voi tehdä livenä, emme halua tehdä sitä.
Joten oli keksittävä kaikkea vielä hullumpaa.
Meidän piti ottaa isoja riskejä -
luodaksemme jotain ainutlaatuista.
Tästä sarjasta tulee outo.
TÄSSÄ TULEE THE PICKLES
NÄIN TEHTIIN VOITA TAI HÄVIÄ
Pete Docter, Tässä tulee The Pickles.
VASTAAVA TUOTTAJA
Olemme tehneet 27 elokuvaa Pixar Animation Studiosilla,
ja ne kaikki ovat vaikeita.
Ne ovat hauskoja, mutta sitten tapahtuu kaikenlaista,
ja on vaikeaa saada kaikki kasaan.
Olemme tottuneet siihen. Ymmärrämme haasteen.
Kun pitkät suoratoistot alkoivat yleistyä,
ajattelimme: "Tämä näyttää todella kiehtovalta."
Kaikki toimintatavat ja asiat, joihin olemme tottuneet,
ovat mennyttä.
Miten teemme jotain, mikä on pilkottu pieniksi osiksi -
ja silti saa ihmiset katsomaan joka viikko?
On käytettävä täysin uutta teknologiaa.
On ongelmia, joiden ratkaisemisesta meillä ei ole hajuakaan.
Tehdään se.
Herätkää! On pelipäivä!
Tämä on ensimmäinen pitkä sarjamme.
Se on kahdeksan jakson sarja,
jossa seuraamme koululaisten softball-joukkuetta -
viikkoa ennen mestaruusottelua.
Teemme noin kahdeksan jaksoa. 18 minuuttia kukin.
Eli noin 145 minuuttia.
Se on pidempi kuin yksi elokuvistamme.
Siinä on paljon animaatiota tuotettavaksi.
Ja lyhyemmässä ajassa.
90-minuuttisen elokuvan tekeminen kestää yleensä viisi vuotta.
Eli 145 minuutin pitäisi viedä noin kahdeksan vuotta.
Sanoimme: "Saatte neljä vuotta."
Otimme haasteen vastaan.
Sarja ei ole iso, mutta on pärjättävä sillä, mitä on.
Mitä tulee kunnianhimoon,
en tiedä, tiesikö kukaan meistä, mihin olimme ryhtymässä.
Halusimme ehdottomasti useita päähenkilöitä.
Sitä ei voi tehdä elokuvassa.
Ei voi käyttää niin paljon aikaa jokaiseen hahmoon.
Monen päähenkilön tarina.
Suoratoisto sopii siihen täydellisesti.
Tässä sarjassa ei ole yhtä päähenkilöä, johon kaikki keskittyisivät.
Siinä on kahdeksan tasavertaista päähenkilöä.
Olette kaikki voittajia.
Jokainen jakso seuraa eri päähenkilöä.
Näemme ottelun lähestymisen -
eri näkökulmista -
ja eri hahmojen linssin läpi.
- Sanokaa: "Pickles." - Pickles!
Se on mahdollisuus kävellä jonkun toisen kengissä viikon ajan -
ja nähdä, mitä ongelmia hänellä on.
Ja sen voi kokea animaation kautta.
Jokaisella hahmolla on oma animaatiotyylinsä.
Se on ikkuna heidän tunteisiinsa.
Treenaa, treenaa. Pystyt siihen.
Laurielle softball luo stressiä, koska hän yrittää tehdä vaikutuksen isäänsä.
Laurien ongelma on ahdistus.
Miltä tuntuu? Minusta tuntuu hyvän pahalta.
Miten siitä voi päästä eroon?
Hänellä ei ole itseluottamusta.
Hänen isänsä on joukkueen valmentaja, mikä lisää paineita.
Valmentaja pullistuu valtavaksi.
Toinen huti!
Van on erittäin ahkera äiti.
Hänen elämänsä on sateenkaaria ja kimalletta.
Hän tuo väriä tylsään ympäristöön.
Hän on ihminen, joka tulee toimistoon -
ja kirkastaa kaikkien päivän.
Arvatkaa mitä! Tänään on Rochellen pudotuspeli!
Rochelle on sieppari. Se on rankka pelipaikka.
Rochellen maailma hajoaa -
ja kelluu, kun hän on stressaantunut.
Frankilla on panssari.
Hän on tuomari, ja hänen on tehtävä päätökset.
Ja kaikki eivät ole samaa mieltä.
Sitä käsitelläkseen hän on rakentanut panssaroidun kilven.
Yuwen on joukkueen miehekäs syöttäjä.
Hänen kanssaan menemme pienen paperisydämen sisään.
Ole kiltti ja pidä minusta.
Ira on hahmo, joka näkee maailman -
vessapaperiperiskoopin läpi.
Iran maailma on kaksiulotteinen,
mutta kaleidoskoopilla hän näkee kolmiulotteisesti.
Yksi hahmoista on Kai,
joka muutti vasta kaupunkiin ja yrittää löytää paikkansa.
Kai lentää ja vajoaa.
Hän lentää, kun hänestä tuntuu,
että hän todella auttaa ihmisiä ja on onnistunut.
Kun hän sulkeutuu, hän vajoaa maahan,
uponneeseen paikkaan.
On hauskaa yrittää keksiä uusi idea jokaiseen jaksoon.
Koska sarjassa on kyse eri näkökulmista,
kiinnyin joskus yhteen hahmoon enemmän,
ja Michael kiintyi toiseen.
Olet oikeassa.
Hän on tulossa sisään melkein kuin pelastajana.
Jaksosta tuli vahvempi, koska puolustimme -
eri hahmojen näkökulmaa.
En usko, että mahaan lyöminen -
saisi hänet heilauttamaan kätensä eteen.
Otamme huomioon molemmat näkökulmat.
Yhdistämme ne. Parantelemme jatkuvasti -
toistemme työtä.
En ole työskennellyt kahden ohjaajan kanssa,
jotka ovat tasavertaisia.
Näin Yatesin ja Carrien yhdistyvän -
ja luovan tunnelman sarjaan.
Sitä oli hieno katsoa.
Carrie ja Michael olivat käsikirjoittajia Pixarilla.
Jonkin aikaa he olivat toimistokavereita.
Juttelimme paljon.
Pallottelimme ideoita ja näytimme kohtauksiamme.
Huomasimme, että meillä oli usein -
eri näkökulma samaan tapahtumaan.
Puhuimme siitä aina.
Miksi näemme asiat niin eri tavoin?
Analysoimme sitä, miten meillä oli erilainen tulkinta siitä,
miten tapaaminen sujui.
Toinen sanoi: "Se oli kauheaa."
Ja toinen sanoi: "Ei, se oli hienoa. Mistä sinä puhut?"
KAIKKI PANIIKKIIN!
Siitä ideasta syntyi idea,
että sarjassa kaikki kokevat asiat eri tavoin.
Aloimme tavata töiden jälkeen.
Istuimme paikallisissa kahviloissa ja pallottelimme ideoita.
Joskus improvisoimme repliikkejä -
- samaistuessamme hahmoihin. - Ei!
Michael piirtää aina.
Joo, piirrän koko ajan.
Hänellä on mieletön luonnoslehtiö.
Kannan luonnoslehtiöitä mukanani kaikkialla.
Hän leikittelee sillä, keitä hahmot ovat.
Miltä he näyttävät, minkä tyylisiä he ovat.
Puhuimme usein omista perheistämme,
elämänkokemuksistamme. Vanessa esimerkiksi on yksinhuoltajaäiti.
Minusta oli todella mielenkiintoista -
kertoa yksinhuoltajaäidistä, koska äitini oli yksinhuoltajaäiti.
Siskoni on yksinhuoltajaäiti. Kuten esimerkiksi Rochelle.
Tämä olen minä siinä iässä.
Koululaisena yritin aina ansaita rahaa.
Luulen, että halusin vain ostaa videopelejä.
Ehdotimme, että aloitamme koululuokasta -
ja joka jaksossa seuraamme eri lasta kotiin.
Näemme, millaista hänen kotonaan on. Jokaisessa jaksossa.
Carrie pelasi softballia lapsena. Hän sanoi: "Miten olisi softball-joukkue?"
On erilaisia persoonallisuuksia, ja se oli siistiä.
Pelasin tyttöjen kanssa, jotka eivät olleet luokallani.
Pelasin softballia lapsena. Se on ainutlaatuinen ympäristö.
Urheilulajina... Rakastan softballia.
Koska se on kuin metafora elämästä.
Pelatessa...
- Juokse, Carrie! - Juokse!
...on paljon aikaa ajatella,
ja voi miettiä virheitään.
Virheen jälkeen on vain jatkettava
ja keskityttävä seuraavaan tilanteeseen.
Kunnari ukille!
Sarjassa on paljon eri näkökulmia.
TUOTANTOSUUNNITTELIJA
Se on hauskaa animaatiota.
Ahdistus, miltä se tuntuu?
Tehdään siitä hahmo.
Se vaikuttaa suoraviivaiselta, mutta se on todella vaikeaa.
Laurien ahdistuksen ääni -
on olento, joka kasvaa läpi koko jakson.
Katsotaan kaikki virheet, jotka teit tänään.
Ja se kertoo kaikki pahimmat ajatukset, joita on päässämme itsestämme.
Sellainen traumatisoi. Haluatko puhua siitä?
Meidän pitäisi puhua siitä.
Teimme monia iteraatioita yrittäen löytää -
oikean höpsöyden tason olennolle.
Miten se kehittyy hänen jaksonsa aikana?
Alussa Laurien ahdistusolento on pieni ja merkityksetön,
ja sitten se kasvaa ja kasvaa. Mitä siitä tulee?
Sen piti olla hauska, ei ällöttävä.
Erilaisia mutahirviöitä ja kakkaa -
itse asiassa -
ehdotettiin paljon.
Sitten Lou ja minä sanoimme,
että meillä on oltava isompi idea siitä, mitä tämä on.
Ja keksimme,
että Laurien haaste on uskon ja epävarmuuden taistelu.
Uskoa riittää, mutta joskus epäilys valtaa minut.
Usko on uskoa hänen isäänsä.
Mutta hän on epävarma.
Sanoimme: "Käytetään tätä metaforaa."
Käytimme siis uskoa, Pyhää Henkeä,
metaforana, ja epävarmuus olisi ollut käärme.
Lopullinen möykkyhirviö -
on oikeastaan kiertynyt hänen ympärilleen kuin käärme.
Tiedämme, että Laurien hahmo perustuu tavallaan Carrieen.
Hän sanoo, ettei ole Laurie. Mutta hän on Laurie sarjassa.
Meillä on joitakin yhtäläisyyksiä.
Isäni oli valmentajani.
Isäni on loistava isä, ja hän oli loistava valmentaja.
En ollut hyvä softballissa.
Koordinaationi ei ole hyvä.
Hyvä!
Ja minusta tuntui aina, että tuotin pettymyksen.
Tuotin kai pettymyksen.
Opin todella paljon siitä ajasta elämässäni.
Juokse, Carrie!
On kehittävää olla osa joukkuetta.
Samastun todella Laurieen. Samastun -
siihen paineeseen. Etsin vain hyväksyntää.
Vihaan tätä lajia.
- Onko sinulla hauskaa? - Hurjan hauskaa.
Pidin urheilusta hieman enemmän kuin Laurie,
mutta olin silti melko ahdistunut.
Aluksi äitini oli valmentajani.
Joten tiedän, millaista se on,
kun oma vanhempi on kentän laidalla -
ja kritisoi minua hieman enemmän kuin muita pelaajia.
Se on aina hauskaa, ja kotona puhuimme illallisella -
kaikista virheistäni.
Sitä me yritämme tehdä.
Yritämme saada yhteyden ihmisyyteen ja sen merkitykseen -
ja yhdistää sen tarinankerrontaan.
Näen itseni luultavasti eniten Irassa.
Luon itselleni hauskan maailman.
Ira-jakso. Kun olin lapsi,
minulla oli vanhempia ystäviä, vaikka ei olisi pitänyt.
En tiedä, miksi he hengailivat kanssani. He olivat vanhempia.
Mutta se oli iso oppimis- ja kypsymisvaihe minulle.
Iran jaksossa halusimme näyttää, että hän oli luonut -
pienen lapsellisen fantasiamaailman.
Kaksiulotteisuus -
vaikutti jännittävältä vaihtoehdolta.
Mitä tahansa voi kuvitella, voi piirtää.
Ja kaksiulotteisuus mahdollisti -
pienen lapsen mielikuvitukseen uppoutumisen.
Ira jutteli Cherylin kanssa, joka on välipalanainen.
Kun Ira katsoo Cheryliä omasta vinkkelistään,
on sovitettava 2D 3D:n kanssa samaan kuvaan.
Se loi joitakin haasteita.
Kysyimme mielenkiintoisia kysymyksiä, kuten pitäisikö 2D-esineen luoda varjo -
3D-maailmassa?
Kun hahmo näkee asiat toisin,
miten se vaikuttaa fyysiseen maailmaan?
Onko se jotain, mitä kaikki näkevät?
Onko se jotain, mitä vain hän näkee?
Pitäisikö epätoden asian,
joka on osa mielikuvitusta, vaikuttaa ympäröivään maailmaan?
Päätimme, että ei,
koska se on jotain, mikä näkyy vain Iralle.
Siinä ei ole järkeä, että se loisi varjon.
Sen pitää vaikuttaa vain häneen.
Yksi jännittävimmistä asioista sarjassa on,
että Carrie ja Yates ottavat vaikutteita vaikka mistä.
Katsomme TikTokia, YouTubea ja muuta.
Se on inspiroivaa, ja se sisällytetään sarjaan.
- Se on lempikohtani. - Mahtava, eikö?
Sarjassa on yksi tärkeä lavaste,
joka kuvastaa nykyaikaa, eli kännykkä.
Lapsilla on kännykät.
Monet sarjan vitseistä kumpuavat siitä,
mitä kännykässä tapahtuu.
Katsoja astuu hahmon mukana kännykkään.
He näkevät, miltä tekstiviestit ja treffisovellukset tuntuvat.
Ja kun vaikka äiti katsoo tyttärensä kännykkää,
miltä se tuntuu.
Se on erilaista kuin tyttären ollessa kännykällään.
Ja vieraiden kanssa puhuminen verkossa. Miltä se tuntuu.
Se vain kehittyi edetessämme.
Voisimmeko todella mennä sinne sisään, ja se tuntuisi -
aivan toiselta maailmalta,
jossa muuttuu avatariksi, ja kaikki on kuin videopelissä?
Ja se on kiinnostavampi ja samastuttavampi.
Yritimme tehdä siitä ainutlaatuisen kokemuksen jokaiselle sen sijaan,
että kaikkien digitaalinen elämä olisi samanlaista.
Koko sarjan idea on,
että jokaisella oma näkökulmansa, myös digitaaliseen maailmaan.
Lou keksi todella siistin 8-bittisen animaatiotyylin videopelille,
jota Ira pelaa.
Melkein kuin kunnianosoitus vanhoille videopeleille.
Frank oli treffisovelluksessa, juoksi ympäriinsä, taisteli -
- hänestä tykänneitä vastaan. - Et sinä.
Kun katson sarjan treffikohtauksia,
ajattelen: "Teimme myös tuon."
On niin monia asioita. En pysy enää kärryillä.
Frank on vähän liian samanlainen kuin minä.
Olen paljon enemmän Frank.
Käyttäisin mielelläni neuleliiviä.
Se, että jokainen jakso seuraa eri hahmoa,
mahdollistaa nämä tutkimukset.
"Miten tämä hahmo näkee maailman?"
Ei ole vain yhtä todellisuutta.
Ei ole vain yhtä tapaa ajatella maailmaa tai nähdä tilanteet.
Mikä on ainutlaatuista tuolle näkökulmalle,
mitä hän tuntee, miten hän näyttää sen tunteen?
Esimerkiksi Frank. Hänen on puolustettava itseään -
loukkauksia huutelevalta yleisöltä.
Miltä ne loukkaukset näyttävät?
Kaikkien piti osallistua.
Jokainen osasto esitti ideoitaan siitä,
mikä on paras tapa toteuttaa se.
Mitä se tarkoittaa, että panssari tulee päälle?
Miten se tapahtuu? Tapahtuuko se hetkessä?
Ilmestyykö se vain? Hohtaako se?
Kun näemme taideosaston tuotoksia,
se ei enää tunnu niin abstraktilta.
Emme enää ajattele:
"Frank panssarissa on vain yksi luonnoksistani."
Ajattelemme: "Tällainen hahmosta tulee."
Siitä tulee inspiroivaa,
koska emme vain yritä keksiä jotain.
Yritämme kanavoida hahmoja.
Alamme nähdä hahmot hahmoina.
Huti!
Halusimme todella pitää katsojat -
yhteydessä hahmoon tunnepuolella,
eikä tunne saisi herpaantua.
Alusta alkaen Carrie ja Yates tekivät selväksi,
että he haluavat hienoja siirtymiä.
Ei vain siirtymiä kohtausten välillä, mutta myös se, miten ympäristö muuttuu.
Yksi ensimmäisistä siirtymistä oli Frank luokkahuoneessa.
Hän muisteli entistä tyttöystäväänsä.
Hän oli luokassa pulpettinsa ääressä.
Hän ajatteli eri tilassa tapahtunutta muistoa.
Live-teatteri on aina kiehtonut minua.
Näemme silmiemme edessä,
kun lavasteita siirretään.
Pidin ideasta, että asiat -
muuttuvat silmiemme edessä.
Niille annettiin vähän aikaa hidastua,
ja sitten kamera kääntyi näyttämään hänen ajatuksensa.
Kyse on ajoituksesta ja lavastuksesta.
Ehdotin:
"Entä jos yritämme tehdä kaikki siirtymät kuvassa?"
Kun Frank uppoutuu muistoonsa,
loimme kahdet lavasteet.
Koululavasteet ja asuntolavasteet.
Yhdistimme ne, joten yhdessä suunnassa -
kamera näkee koulun -
ja toisessa suunnassa asunnon.
Eli voimme siirtyä muistin ja tosielämän välillä saumattomasti.
Meidän oli siis hajotettava tila.
Pidän juuri sellaisista pikkuasioista elokuvan tekemisessä.
Se on elokuvataidetta.
Kohtaus vaati sitä tunteiden kannalta.
"...riisui raskaan kypärän."
Samastun varmaankin eniten Yuweniin,
koska hän torjuu tunteensa -
ja turvautuu huumoriin.
Yuwen-jaksossa, kun hän on syöttämässä,
näkee hyvin, miltä hahmosta tuntuu.
Täältä tulee Yuwenin erikoinen!
Meidän piti varmistaa, että kaikki liikkeet -
sopivat softballiin, mikä on Carrielle erittäin tärkeää.
Carrie halusi alun perin, että syöttäessään -
Yuwen olisi todella realistinen eikä liian tyylitelty.
Halusimme, että hän vaikuttaa vahvalta syöttäjältä.
Ja animaattori sanoi: "Kokeilen tuplatuulimyllyä."
Näytimme sen Carrielle, ja hän sanoi:
"Olin väärässä. Tehdään noin."
"Eikö tämä ole viihdyttävää?"
HYVÄ, YUWEN
Minulle ja Michaelille oli tärkeää -
luoda hyvin tyylitelty sarja.
Voi olla sarjakuvamainen.
Voi liioitella ilmeitä.
Kyse on elämän karikatyyristä.
Halusimme sarjaan isoja ilmeitä.
Isoja suita, irrallisia suita.
Ehkä Yuwenin ilmeessä -
voisimme poistaa nenän ja tehdä suusta valtavan.
Hän on erittäin riehakas, äänekäs hahmo.
Näimme kaikki kuvakäsikirjoitukset,
ja ne olivat hulluja.
Ihmettelimme: "Onko tämä edes mahdollista?"
Kaikki nämä asiat ovat vaikeita luoda hahmoissa.
Luomme hahmot todellisiksi ihmisiksi,
joilla suu on yhdessä paikassa ja silmät toisessa,
joten niiden odottaa pysyvän samoissa paikoissa.
Tehdään kuten Mr. Potato Headin kanssa.
Otetaan korvat tai nenä tai suu mistä tahansa hahmosta -
- ja kootaan ne uudelleen. - Se sekoittaa aivoni.
Se oli uusi prosessi, jonka loimme erityisesti tässä sarjassa.
Sanomme sitä irrotetuiksi kasvonpiirteiksi.
Se tarkoittaa, että suu, nenä ja korvat -
ovat kaikki erillisiä.
Niitä voi liikutella ympäriinsä -
ja laittaa ne outoihin paikkoihin, mikä vaikuttaa hahmon toimintaan.
Animaattori Rob Russ teki hienon testin -
ensimmäisillä irrotettavilla kasvonpiirteillä.
Hän laittoi -
huulet lausumaan lorua.
Pappi, lukkari, talonpoika, kuppari.
Ja suu liukuu kasvoilla.
Vaati paljon työtä -
selvittää, miten palat saadaan takaisin paikoilleen.
Ei ole enää vain yhtä pintaa, joka varjostetaan.
On useita osia, joiden pitää näyttää ikään kuin ne olisivat kaikki yhtä.
Se on hyvin hankalaa.
Ana ja minä kävimme läpi paljon testejä.
Yritimme saada systeemin pettämään.
Laitoimme pisamia paikkoihin, joihin tiesimme suun liikkuvan.
Veimme suun punerrettuun kohtaan.
Mitä sitten tapahtuu?
Tai otimme hahmon, jolla on parta, ja katsoimme, mitä tapahtuu,
kun suu liukuu ympäriinsä.
Kun pääsemme täyteen tuotantoon, meidän täytyy tasapainottaa -
varjostus- ja rigiongelmat.
Kasvonpiirteiden kanssa on yhä haasteita.
Vaati paljon käsityötä -
korjata kaikki hajotettu.
Mutta se vapautti animaattoreissa spontaaniutta ja iloa -
tehdä aivan uusia asioita.
Animaattori saa vapauksia hahmon kanssa,
kun kaikki on suunniteltu niin tyylillisesti.
Voi työstää erilaisia ilmeitä,
jotka eivät olisi mahdollisia todellisuudessa.
Voi saada aikaan vaikka mitä, kun antaa animaattoreille -
vapauden leikitellä. Se on todella jännittävää.
Tämä on täysin ainutlaatuinen tarina,
joka antaa paljon vapautta ja joustavuutta -
keksiä tyyli ja ilme räätälöitynä tarinan mukaan.
Alun perin maailman piti olla erilainen joka jaksossa,
koska jokaisella on oma näkökulmansa.
Kun aloin tehdä taidetta ja keskustelimme siitä paljon,
tajusimme, että siitä tulisi sekava.
Tarvitsimme niin sanotun oletusmaailman.
Se on karikatyyrimaisempi kuin meidän maailmamme.
Mutta se on maailma, jonka suunnittelu sopii kaikille.
Ja halusimme kaiken olevan pehmeää.
Hahmojen hiukset, ruoho, puut.
Kaiken piti tuntua pehmeältä.
Hiukset on tehty sumennuksella, kuten tekisimme -
hahmon neulepaidalle -
elokuvassa. Mietimme: "Mitä jos mallinnamme hiukset -
ja teemme niistä aidommat sumennuksella?"
Halusimme niiden näyttävän huovutetuilta ja sumeilta,
mutta oli epäselvää, miltä lopputulos näyttäisi.
Keskustelimme pitkään -
sopiaksemme siitä,
miltä tyylitellyt hiukset näyttäisivät.
Mutta se oli tilaisuus kokeilla jotain erilaista.
Aina kun kohtasimme haasteen, pidimme sitä tilaisuutena -
tehdä suunnitteluvalinta.
Ja teimme todella hullun päätöksen yksinkertaistaa kasvillisuutta ja puita.
Päädyimme käyttämään sumennuksen kaltaista teknologiaa -
luodaksemme kasvillisuutta.
Lehvästön piti luoda kasvillisuuden tuntua,
mutta kaikki yksityiskohdat eivät olleet kuten luonnossa.
Sarjakuvamainen, pörröinen ilme.
Se muistuttaa yhä puuta, eikä muuta tarvita.
Puita kuvailtiin kuin artisokiksi ja maissihodareiksi.
Lopulta siitä tuli kuin peliä.
"Keksitkö, miltä ruoalta tämä näyttää?"
Puut näyttävät maissintähkiltä tai salaatinkeriltä.
Ihmisten kampaukset myös.
Meillä on esimerkiksi hahmoja, joilla on kierreranskalaishiukset.
Tai hattarahiukset.
Frankin hiuksista puhuimme korvapuusteina.
Ja joka kerta kysyimme:
"Miltä tämä tuntuu tai näyttää?"
Ja joku sanoi: "Spagetilta."
Chris sai idean.
"Mitä jos laittaisimme pekonia hänen kasvoilleen?"
Ei oikeaa pekonia, vaan hiuksia, jotka näyttävät pekonilta.
- Ehkä sumea? - Kuin sumea pala pekonia.
Meillä taisi olla kova nälkä.
Ehkä en ruokki heitä tarpeeksi.
Yksinkertaiset, söpöt ruoat.
En tiedä, mistä se tuli, mutta se on hauskaa.
Etsimme aina jotain leikkisää -
ja ehkä enemmän pikaruokamaista.
Kaikki on kuin softball-kentän ruokia.
Mitä tahansa, mitä voi ostaa ruokakojusta.
Maailma on rakennettu siitä.
Urheilu on se juttu, joka yhdistää kaiken.
Emme halunneet siitä urheilusarjaa. Sarja kertoo elämästä.
- Hyppysellinen softballia... - Palo!
...tuomaan sarjaan ainutlaatuista makua.
Mutta ei tarpeeksi, että kaikki keskittyisi siihen.
Koska tärkeintä ovat hahmot,
ja niiden on pysyttävä sarjan ytimenä.
Softball on keino yrittää löytää -
yhteisöllisyyden tunne, rakkauden tunne.
Sarjan ei pitäisi olla vain urheiluihmisille...
Me yritimme.
...eikä se ole vain urheiluihmisten tekemä.
Olemme joukko taiteilijoita, ja vaikka pelasinkin softballia,
koordinaationi oli huono.
Meillä on sopivasti niitä, jotka rakastavat urheilua -
ja varttuivat urheillen.
Ja meillä on ihmisiä, jotka eivät koskaan astuisi urheilukentälle.
Joillakin lapsilla on raakaa intohimoa ja energiaa.
"Saan tästä niin paljon irti."
Ja on lapsia, jotka sanovat:
"Isäni ilmoitti minut."
Tarvitsemme siepparin.
- Terrence. - Voi ei.
On selvää, että lapsena meidät valittiin usein viimeisenä.
Pelasin nappulaliigassa -
todella nuorena, mutta ainoita muistojani ovat -
mullassa leikkiminen, madot, ruohon repiminen kentällä.
Tulin tähän mukaan tietämättä softballista mitään.
Voin nyt sanoa: "Hän on ykköspesällä."
Olen siitä erittäin ylpeä.
Tiedän, että on vuoroparit eikä touchdowneja.
Se on oikeastaan kaikki, mitä tiedän baseballista.
Mutta se ei ole baseballia. Se on softballia.
Se ei ole baseballia. Se on softballia.
Suurin osa ajastamme kuluu hahmojen sisäisen elämän pohdiskeluun.
Emme luo vain hahmoja, vaan näitä tiettyjä hahmoja.
Päädymme tutkiskelemaan itseämme.
Jokainen hahmo on versio minusta ja Carriesta yhdessä.
Ja mikä tekee hahmoistamme niin moninaisia,
on se, että ne perustuvat todellisuuteen.
Ne ovat hahmoja, joista katsojat -
todella välittävät ja joihin he voivat samastua.
Samastun kaikkiin.
Jokainen hahmo kamppailee universaalin ongelman kanssa.
Vanhempien hyväksyntä.
Olenko tarpeeksi hyvä?
Ystävät.
Katsomon kamut ikuisesti!
Rakkaus.
- Tykkään kokata. - Minä myös.
Toivon, että katsojat näkevät itsensä kaikissa hahmoissa.
Kaikissa hahmoissa on jotain, mikä vetoaa minuun.
Se kokemus ja näkökulma -
tekevät sarjasta niin upean.
Juuri niin, kamu.
Mukava nähdä kaikkia.
Vaikka teknisiä haasteita oli,
tässä sarjassa, enemmän kuin muissa työstämissäni,
kaikki paitsi vastasivat haasteisiin, myös venyivät -
aina kun mahdollista.
Tällaisen sarjan tekeminen on kuin olisi -
joukkueessa kuten Pickles.
Kaikilla on vahvuuksia ja heikkouksia,
ja yritämme yhdessä tukea toisiamme -
ja täyttää toisten sokeat pisteet.
Elokuvan tekeminen on kuin joukkueurheilua.
Täytyy ymmärtää joukkuetovereita ja heidän roolejaan.
Kun saa jotain, tietää, mitä tehdä sillä.
Ja se on annettava eteenpäin oikealle henkilölle.
Urheilujoukkue ja kuvausryhmä ovat hyvin samanlaisia.
Jos en tee osuuttani,
muut eivät saa osuuttaan tehtyä. Samanlaiset paineet.
Joko osuu palloon tai ei.
Mutta joka tapauksessa on jatkettava.
Ei voi vain pysähtyä.
Kaikilla on oma perspektiivinsä.
Ja kaikki ympärillämme,
näyttivät he tekevän mitä tahansa,
elävät samaa kokemusta omalla tavallaan.
Voitto tai häviö, he ovat joukkue.
Se on ollut myös tämän sarjan tarina.
Kaikki ovat osallisia tämän pienen vauvan kasvatukseen.
Olemme kaikki sen vanhempia.
Se on nyt todellista.
Kaikesta on tullut nyt vakavaa.
Hiljaisuus.
Anteeksi. Onko se minun työni?
- Kiitos, Carrie. - Selvä.
Älä katso suoraan kameraan ja...
Tämän parissa työskentely oli tosi hauskaa.
Onko tupeeni paikoillaan?
- On. - Hyvä on.
Pyrimme tekemään peruslavasteet...
Lentokone. Hyvä on.
Onko se helikopteri?
- Lentokone. - Hyvä on.
- Tätä tapahtuu koko päivän. - Hyvä on.
Aina kun hän syöttää,
pallon perässä näkyy liikevana.
Koira.
Se on vain pomppiva tupee.
Kun palasimme tekemään...
Lintu.
Lisää koiria.
Hyvä on.
Paloauto. Toivottavasti ei mitään vakavaa.
Joka kerta uusi ääni.
Montako näitä tulee päivässä? Tai tunnissa?
Junia, sireenejä, lentokoneita, ihmisten elämää.
- Sanokaa: "Pickles." - Pickles!
VOITA TAI HÄVIÄ
NYT SAATAVILLA DISNEY+:LLA
Käännös: Annemai Oksanen