Downloaded from YTS.MX
Fanatikus animátorok vagyunk, akik imádják a munkájukat.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Az élőszereplős filmek nem a mi asztalunk.
Szeretünk őrült dolgokkal előállni.
Mindent bele kellett adnunk,
hogy megteremthessük a saját stílusunkat.
Tudtuk, hogy ez a sorozat furcsa lesz.
The Pickles: Ismerd meg a csapatot!
ÍGY KÉSZÜLT A „WIN OR LOSE”
Pete Docter Ismerd meg a csapatot
A Pixar eddig 27 mozifilmet készített.
Mind kemény dió volt.
Élveztük a készítésüket, de mindig történt valami.
Aztán kapkodva kellett összerakni a dolgokat.
Idővel azonban hozzászoktunk a kihívásokhoz.
Amikor megjelentek a streamingplatformok,
kíváncsian fordultunk az új lehetőségek felé.
Az addig megszokott sémák és sablonok
mentek a kukába.
Olyan filmet kellett csinálnunk, amely darabokban is képes lenne
hétről hétről lekötni a nézők figyelmét.
Ehhez persze új technológiára volt szükség.
Jól tudtuk, hogy új problémákkal fogunk szembesülni.
De belevágtunk.
Gyerünk, skacok! Ma lesz a nagy meccs.
A Win or Lose az első animációs sorozatunk.
Ez egy nyolcrészes sorozat.
Egy felsősökből álló, iskolai softballcsapatról szól,
akik egy hét múlva nagy döntőt játszanak.
A nyolc epizód egyenként 18 perc körül van.
Ez körülbelül 145 percet jelent.
Hosszabb, mint bármelyik filmünk.
Rengeteget dolgoztunk,
és nem volt túl sok időnk.
A legtöbb másfél órás filmünk körülbelül öt évig készült.
Tehát egy 145 perces történethez kábé nyolc évre lenne szükség.
De a stúdiónak csak négy évet adtunk.
Kihívás elfogadva. Nyomjuk!
A mi sorozatunk relatíve rövid, ezért tartalmasabbá kellett tennünk.
Ambiciózusak vagyunk,
de egyikünk se tudta igazán, hogy mibe vágunk bele.
Sok szereplőt akartunk bemutatni, de ehhez egy film
kevés lett volna.
Mindent karaktert ki akartunk bontani.
Egy többszereplős történethez
a streaming a legjobb platform.
A sorozatnak nincs egyetlen főszereplője, aki mögé mindenki felsorakozhat.
Nyolc főszereplőnk van, akik egyformán fontos karakterek.
Mind győztesek vagytok.
Az epizódok más-más karakterekre épülnek.
Fokozatosan építkezünk.
Mindig másvalaki szemszögéből
követhetjük az adott hét történéseit.
- Mondjátok, hogy Ubik! - Ubik!
Mindig más bőrébe bújunk egy hétre.
Így láthatjuk, milyen gondokkal küzdenek,
amit az animáció segít megtapasztalni.
Minden karakternek egyéni animációs tárháza van.
Így részletes bepillantást nyerhetünk a mindennapi érzelmeikbe.
Gyakorolj! Gyerünk! Menni fog!
Laurie azért stresszel, mert az apja az edző, akit le akar nyűgözni.
Laurie története a szorongás története.
Hogy vagyunk? Én jól-rosszul.
Ezen kell valahogy túllépnie.
Egyáltalán nem magabiztos,
és az is nyomasztja, hogy az apja a softballcsapatuk edzője.
Az edző hatalmas léggömbbé fúvódik fel.
Második ütés!
Van egy keményen dolgozó anya.
Van anyai mágiája csupa csillám és szivárvány.
Mindenütt színt visz a szürke hétköznapokba.
Ő az, aki egy irodába belépve
mindenki napját feldobja.
Nagy hír! Ma lesz Rochelle nagy döntője!
Rochelle az elfogó, ami elég nehéz pozíció.
Amikor Rochelle nyugtalanná válik,
a világ felfordul, és minden lebegni kezd.
Frank páncélt ölt.
Játékvezetőként mindig ő dönt.
Ezzel sokakat magára haragít,
így páncélt ölt és pajzsot fog, hogy védje az igazát.
Yuwen a csapat macsó dobója.
Az ő lelkivilágát a papírból összerakott szíve mutatja meg.
Kérlek, szeress.
Ira különleges világát
egy vécépapírguriga-távcső fedi fel.
Ez a kaleidoszkóp köti össze Ira 2D-s fantáziavilágát
a 3D-s valós világgal.
És persze itt van velünk Kai is.
Ő az új gyerek, aki a helyét keresi a városban.
Kai egyszer repül, máskor süllyed.
Amikor boldog,
akkor örömében szó szerint a fellegekben jár.
Azonban ha valami rossz dolog a kedvét szegi,
belesüpped a talajba.
Élveztük, hogy minden epizódhoz új ötleteket vonultathattunk fel.
Az a klassz ebben a sorozatban, hogy a perspektívák miatt
én az egyik karakterhez kezdek kötődni,
Michael pedig egy másikhoz.
Azt hiszem, igazad van.
Majdnem úgy jön be, mintha ő lenne a megmentő.
Így hatásosabb lett az adott epizód, mert mindketten
másvalaki szemszögéből vitatkoztunk.
Nem igazán értem, hogy egy ilyen ütéstől
miért lendülnek előre a karjai.
A nézőpontok ütköztetése
segít, hogy folyamatosan javíthassuk egymás munkáját,
ahogy haladunk előre.
Sosem dolgoztam két rendezővel,
akik ráadásul egyenrangú partnerek.
Yates és Carrie szinte összeolvadtak,
hogy megadhassák a sorozat alaphangját.
Remek volt az összhangjuk.
Carrie és Michael régebben storyboardokat rajzoltak.
Egy időben közös irodájuk is volt.
Sokat beszélgettünk.
Folyton ötleteltünk, és egymásnak mutogattuk a rajzainkat.
És észrevettük, hogy gyakran más a benyomásunk
ugyanarról a dologról.
Sokszor tanakodtunk,
hogy mitől ilyen eltérőek a benyomásaink.
Még a különféle megbeszéléseket is másként éltük meg.
Másként értelmeztük.
Ha egyikünk szörnyűnek érzett valamit,
a másik azt mondta: "Dehogyis! Tök jól ment."
PÁNIKROHAM!
Ez az alapszituáció adta a Win or Lose ötletét,
amelyben mindenki másként éli meg a dolgokat.
Munka után beszélgettünk.
Beültünk egy kávézóba, és elkezdtünk összevissza ötletelni.
Sokszor csak improvizáltuk a párbeszédeket.
Egybeolvadtunk a karakterekkel.
Michael folyton rajzol.
Ez tényleg így van.
A vázlatfüzete tele van remek rajzokkal.
Mindig van nálam vázlatfüzet.
Folyton azon agyalt, hogy milyenek legyenek a karakterek.
Hogy milyenek mozgás közben, és milyen a stílusuk.
Sokszor épp a saját családunk adta a legjobb ötleteket.
Ott van például Vanessa, aki egyedülálló anya.
Ez az ötlet azonnal magával ragadott,
mert az én édesanyám is egyedülálló anyuka volt.
Akárcsak a nővérem. Én pedig Rochelle-re hasonlítok.
Ez én vagyok kiskoromban.
Amikor felsős voltam, folyton pénzt próbáltam keresni,
hogy videójátékokat vehessek.
Az első ötletünk az volt, hogy az iskolában kezdünk,
és minden epizódban más gyereket követünk.
Így minden epizódban új gyereket ismerünk meg.
Aztán Carrie, aki régen softballozott, felvette, hogy legyen egy softballcsapat.
Egy csapat tele más-más személyiségekkel.
Ráadásul másként viselkednek a pályán, mint az iskolában.
Gyerekként softballoztam, ami sokat adott nekem.
Magát a sportot is imádtam.
Megvan benne az élet nagyszerű metaforája.
Elkezdesz játszani...
- Fuss, Carrie! - Menj, menj, menj!
...de közben sok időd van gondolkodni.
Például a hibáidon.
Ha hibázol, megtanulsz továbblépni,
hogy csak a játékra koncentrálhass.
Nagypapa büszke rád! Szép volt!
A Win or Lose tele van különféle nézőpontokkal.
NOAH KLOCEK látványtervező
Szárnyalhatott a fantáziánk.
Hogy mutassuk be a szorongást?
Csináljunk belőle karaktert.
Egyszerűnek tűnik, de korántsem az.
Ez a szorongás egy olyan lény,
amely folyamatosan növekszik Laurie epizódjában.
Játsszuk vissza, hány hibát követtél el ma.
Azokat a rossz gondolatokat mondja ki, amelyek mindenki fejében ott vannak.
Nem semmi a trauma. Bolygassuk meg!
Mit szólsz hozzá?
Több vázlatot is készítettünk,
hogy a szorongás kellően butácskának tűnjön,
és hogy kitaláljuk, hogyan fejlődjön.
Laurie szorongása kezdetben kicsi és jelentéktelen.
De aztán egyre csak nő és nő, és végül mivé válik?
Azt akartuk, hogy mókás legyen, ne undorító.
Nem akartunk egy kakiszörnyet alkotni.
Habár...
sokszor szóba került.
Aztán Lou-val arra jutottunk,
hogy valami nagyobb dolgot állítunk a háttérbe.
Ekkor jött az ötlet,
hogy Laurie a hit és a kétség között őrlődjön.
Van hitem, de néha kétségeim támadnak.
A hit az apjába vetett hite.
Magában viszont kételkedik.
Szóval adott volt a metafora.
A hit metaforája a Szentlélek lett volna.
A kétkedésé pedig egy kígyó.
A masszaszörny végső alakja olyan,
mintha kígyóként tekeredne rá Laurie-ra.
Laurie karaktere meglepően hasonlít Carrie-re.
Carrie tagadja ezt, de mi tudjuk, hogy így van.
Van némi hasonlóság közöttünk.
Apám volt az edzőm.
Az apám edzőnek és apának is tökéletes volt.
Nekem viszont nem nagyon ment a softball.
Nem volt jó a koordinációm.
Ez az! Ez az!
Folyton azt éreztem, hogy cserben hagyom.
És szerintem így is volt.
Sokat tanultam abból az időből.
Gyerünk, Carrie!
A csapatjáték építette a jellememet.
Teljesen át tudom érezni azt, ahogy Laurie
mindig mások elismerésére vágyik.
Utáltam a softballt.
- Minden rendben? - Hogyne.
Laurie-nál jobban szerettem sportolni,
de még így is sokat szorongtam.
Anyám volt az egyik első edzőm.
Szóval pontosan tudom, hogy milyen,
amikor a szüleid nézik a meccsedet,
és többet kritizálnak téged, mint a többi játékost.
Aztán hazamentünk, és vacsora közben beszélgettünk.
A hibáimról.
Arra törekszünk,
hogy kibontsuk a karakterek igazi emberi mivoltát,
amelyet aztán belefűzünk a történetbe.
Hozzám Ira áll a legközelebb.
Én is álmodtam magamnak egy világot.
Amikor kissrác voltam, mint Ira,
én is a nálam idősebb gyerekekkel lógtam együtt.
Bár nem tudom, hogy ez nekik miért volt jó.
Viszont tény, hogy sokat tanutam az életem akkori szakaszából.
Az Ira-epizódhoz kitaláltunk egy hozzáillő fantáziabirodalmat.
Egy kisfiús fantáziaországot.
Az jutott eszünkbe,
hogy ezt a világot 2D-ben jelenítjük meg.
Úgy, ahogy egy kisgyerek megrajzolná.
A 2D-s animáció volt a kulcs,
hogy megjeleníthessük egy kisgyermek képzeletbeli világát.
Az egyik jelenetben Ira a büfés nénivel, Cheryllel beszélget.
Amikor Ira a távcsövével nézi őt,
egyesíteni kellett a 2D-t és a 3D-t.
Ez nem volt könnyű.
Tanakodtunk, hogy vajon a 2D-s alakok vetnek-e árnyékot
a 3D-s világban?
Egy karakter szemszöge vajon hogyan befolyásolja
a valós világot?
Mindenki látja, amit ő lát?
Vagy csak ő?
Az elképzelt dolgok
hatással vannak a környező világra?
Nem, nincsenek.
Mert ez csak Ira képzelete.
Egy képzeletbeli dolog nem vet árnyékot.
Csak rá lehet hatással.
A sorozatot az is gazdagította,
hogy Carrie és Yates rengeteg különféle forrásból merítenek ihletet.
A TikTok- és a YouTube-videók sok ötletet adnak.
Ha valami megihletett, azt felhasználtuk.
- Ez a kedvenc részem. - Nagyon poén.
A sorozat egyik legfontosabb kelléke
a modern kori mobiltelefon.
Mindenkinek van.
Azt is nagyon szabadon kezeltük,
hogy ki mit lát bele a telefonjába.
Komplett telefonos világokat alkottunk.
Megmutatjuk az SMS-eket, a randiappokat,
és azt is, hogy egy anya mennyire látja másként
a lánya mobilját.
Teljesen más, mint a lánya szemszöge.
Az idegenekkel való beszélgetést is megmutatjuk.
Rengeteg ötletünk volt.
A karakterekkel együtt lépünk át a mobilokba.
Egy másik világba,
ahol például videójátékos környezet vár ránk.
Így könnyebb azonosulni a szereplőkkel.
Azt akartuk, hogy mindenkinek más világa legyen.
Nem akartunk egyforma digitális világokat.
Akárcsak a sorozatban végig,
itt is az adott szemszög határozza meg a világot.
Ira világához Lou előállt egy menő, 8 bites
videójátékos stílussal.
Egy kis főhajtás a régi videójátékok előtt.
Frank pedig egy randiappban csatázik azokkal,
- akik őt szemelik ki. - Te nem!
Amikor elértünk a randiappos részhez, feltűnt,
hogy ismerős a szitu.
Annyi az ismerős dolog, hogy követni se tudom.
Frank túlságosan közel áll hozzám.
Frankre hasonlítok.
Imádok mellényt hordani.
Mivel minden epizód másvalakire fókuszál,
ezért sokat kísérletezhettünk, hogy vajon
ki hogyan látja a világot.
Többféle valóság létezik.
A világot és a helyzeteket többféleképpen lehet látni.
Vegyültek a különböző szemszögek,
a különféle érzések és az animációs megoldások is.
Franknek például meg kell védenie magát
a tömegből rá záporozó sértésektől.
De hogyan ábrázoljuk a sértéseket?
Mindenki ötletelni kezdett.
Minden egyes részleg segített azon agyalni,
hogy mi lehetne a megoldás.
Mit jelent, hogy a páncél megjelenik?
Egyszerre jelenik meg vagy fokozatosan?
Csak úgy megjelenik? Esetleg ragyog is?
Az ötletek elkezdtek formát ölteni,
és a páncél többé már nem csak egy elvont fogalom volt.
Minden összeállt.
Frank páncélja már nem csak egy egyszerű skicc volt.
Hirtelen végleges formát öltött.
Nagyon inspiráló volt.
Eleinte még tervezgettünk,
majd minden megvalósult.
A karakterek testet öltöttek.
Ütés!
Azt akartuk, hogy a közönség átérezze,
mit él át épp az adott karakter.
Anélkül, hogy megszakadna a gondolatmenet.
Ezért Carrie és Yates már az elején lefektették,
hogy menő átmeneteket akarnak látni.
Nem csak a jelenetek között, hanem az egyes helyszínek között is.
Az egyik első ilyen példa Frankhez kötődik,
amikor visszaemlékezik a volt barátnőjére.
Ott ül az osztályteremben, az asztalánál,
majd az emlékei egy másik helyre repítik.
Nagyon szeretem a színpadi előadásokat,
és azt, hogy a szemünk előtt
kicserélik a komplett díszletet.
Tetszett az ötlet, hogy egy adott változás
a szemünk előtt menjen végbe.
Adunk időt, hogy lelassíthassanak,
majd a kamera átsiklik a gondolatvilágra.
Pontos időzítés és beállítás.
Én javasoltam,
hogy a kamerával oldjuk meg az átmenetet.
Amikor Frank nosztalgiázik,
két díszlet váltja egymást.
Megépítettük az iskolát és Frank lakását,
és egybetettük őket, hogy a kamera előbb az iskolát mutassa,
majd elfordul,
és máris Frank lakásában találjuk magunkat.
Így sima lett az átmenet az emlék és a valóság között.
Két díszletet raktunk egymás mellé, hogy ezt elérhessük.
Borzasztóan imádom az ilyen kis praktikákat.
Így lett filmszerű.
És érzelmileg is sokat adott a jelenethez.
„... levette a sisakját.”
Azt hiszem, hozzám Yuwen áll a legközelebb.
Én is palástoltam az érzelmeimet,
és inkább mindenből viccet csináltam.
Yuwen dobójátékában megjelenik,
hogy éppen mit érez a karakter.
Itt jön a Yuwen speciál!
Carrie ragaszkodott hozzá, hogy a mozdulatok
a valós softballmozdulatokat tükrözzék az adott jelenetekben.
Carrie eleinte azt akarta,
hogy Yuwen dobásai ne legyenek stilizáltak.
Így akartuk megmutatni, hogy milyen erős dobó.
Aztán az egyik animátor készített egy stilizált dobómozdulatot.
Carrie megnézte, és azt mondta:
„Tévedtem. Így jobb lesz.”
Nem szórakoztok jól?
HAJRÁ, YUWEN!
Michaelnek és nekem egyaránt fontos volt,
hogy stilizált legyen a sorozat.
Rajzfilmes karakterekkel
és felnagyított mimikával.
Ez lett az élet karikatúrája.
Teljesen felnagyított mimikákat alkalmaztunk.
Óriási szájakkal meg ilyesmi.
Egy olyan karakternél, mint Yuwen,
még az orrot is eltüntettük, hogy még nagyobb legyen a szája.
Ő egy nagyon harsány karakter.
A storyboardok mind
őrületesek voltak.
Eleinte nem is hittük, hogy meg lehet csinálni.
Nagyon nehéz volt a karakterekhez kötni ezeket az arckifejezéseket.
A karakterek nagyjából élő emberekre hasonlítanak.
A szájuk és a szemük is mindig ugyanott van,
és elvárás lenne, hogy ott is maradjanak.
Mi lenne, ha fognánk a testrészeket,
például a füleket, a szájat, az orrot,
- és átrendeznénk őket? - Ez kész agyrém.
Létrehoztunk egy új eljárást, külön ehhez a sorozathoz.
Ez lett a DFF, ami annyit tesz, hogy „leválasztható arcvonások”.
Ez azt jelenti, hogy a száj, az orr és a fülek
különálló részek.
Ide-oda csúsztathatjuk őket,
és ezáltal roppant mókás arckifejezéseket hozhatunk létre.
Az egyik animátorunk, Rob Russ végezte el az első tesztet.
Ez volt a DFF alapja.
Fogta az egyik karakter arcát,
és elmondatott vele egy mondatot.
Árvíztűrő tükörfúrógép.
Eközben a száj végigcsúszott a karakter arcán.
Sok munkába telt kitalálni,
hogy ezután hogyan rendezzük vissza a testrészeket.
Nem csak egy felületünk van, amelyet árnyékolni kell,
hanem több testrészt kell úgy mozgatni, mintha egységet alkotnának.
Nem könnyű feladat.
Anával sok tesztet csináltunk.
Próbáltuk minél jobban tördelni a felületet.
Figyelnünk kellett rá, hogy a szeplők kövessék a száj mozgását.
És arra is, hogy mi lesz, amikor a száj
beleér az arcpírba.
A szakáll esetében is figyelni kellett rá,
hogy a szőr a szájjal együtt mozogjon.
És persze meg kellett teremteni az egyensúlyt
az árnyékolás és a mozgatás között is.
A DFF még nem tökéletes.
Utólag több helyen is bele kellett nyúlnunk az eredménybe,
hogy kijavítsuk a DFF hibáit.
Az eljárás azonban így is sok örömöt szerzett az animátoroknak,
mert új dolgot próbálhattak ki.
Animátorként óriási szabadságot jelent
ennyire stilizált karakterekkel dolgozni.
Szabadon játszhatunk a mimikával,
ami egy realista karakternél lehetetlen lenne.
Ha egy animátor ténylegesen szabad kezet kap,
nagyon izgalmas dolgokat tud létrehozni.
Mivel ez egy teljesen eredeti történet,
szabad kezet kaptunk, hogy kitaláljuk
a sorozathoz leginkább passzoló stílust és kinézetet.
Eleinte úgy volt, hogy a világ kinézete epizódonként változik,
mert mindig más a nézőpont.
De ahogy munka közben egyre többet beszéltünk a dologról,
rájöttünk, hogy a világ így szét fog esni.
Szükség volt egy alapértelmezett világra.
Persze ez a világ is afféle karikatúra,
de a tervezés szempontjából ez képviselte a közös konszenzust.
Az volt a cél, hogy puha érzetű világot alkossunk.
A karakterek haja, a fű és a fák
mind nagyon puhának tűnnek.
A hajaknál ugyanazt a bolyhos technikát használtuk,
mint egy pulóvernél.
Először lemodelleztük a karakter haját,
majd ráhúztuk a bolyhos sablont.
Az volt a cél, hogy afféle nemezelt kinézetet kapjunk,
de még mi sem tudtuk, hogy milyen lesz a végeredmény.
Szóval elég sokat kísérletezgettünk,
hogy megtaláljuk a megfelelő stílust
a karakterek hajához.
A kísérletezések során sokat tanultunk.
Több kihívással is szembesültünk, de mindig ott volt a lehetőség,
hogy rendhagyó döntést hozzunk.
Jó példa erre az a döntés, amellyel leegyszerűsítettük a növényzetet.
Az eljárás nagyon hasonló volt ahhoz, amelyet a bolyhos ruhák
és a bolyhos hajak esetében alkalmaztunk.
A végeredmény rendes növényzetként hatott,
de nem volt olyan részletgazdag, mint amit a természetben láthatunk.
Rajzfilmszerűen bolyhos fákat alkottunk,
amelyek fáknak néztek ki, de kissé leegyszerűsítve.
A sorozatban a legtöbb fa articsókára vagy corn dogra hasonlít.
A végén már azt kezdtük játszani,
hogy ki milyen ételt lát a fákban.
Egyes fák kukoricacsőre vagy salátára hasonlítanak.
Akárcsak a frizurák.
Egyes karaktereknek göndör, malackrumpliszerű hajuk van.
Másoké pedig vattacukros.
Frank haja kakaós csigára emlékeztet.
Ha feljött a kérdés, hogy egy adott haj
mire emlékeztet,
rávágtuk, hogy spagettire.
Chris felvetette,
hogy mi lenne, ha egy szalonna lógna bele a karakter arcába.
Mármint egy szalonnára emlékeztető hajtincs.
- Bolyhos szalonna? - Pontosan.
Úgy tűnik, sokszor voltunk éhesek.
Többet kellett volna ennünk.
Cuki ételekre gondoltunk.
És a végeredmény is cuki lett.
Folyton valamilyen mókás, vidám
és gyorskajára emlékeztető formákat alkottunk.
Ilyesmi kajákat árulnak a meccseken is.
A büfés kajaformák eluralták a világunkat.
Kajavilágot építettünk.
A sport az, ami összeköti a szereplőket.
A sorozat azonban inkább az életről szól, mintsem a sportról.
- A softball csak afféle fűszer... - Kiesett!
...amely ad egy kis pluszt a sorozatnak.
Szóval nem ez lett a központi elem.
A sorozat lelkét a karakterek adják,
ezért végig ők maradtak a középpontban.
A softball inkább csak afféle közös érdeklődési pont,
amely összeköti a helyi közösséget.
Ez a sorozat nem csak a softballrajongóknak szól.
Ennyi volt.
És a készítők sem csak rajongókból állnak.
Mi művészek vagyunk, és bár én softballoztam,
nem voltam valami ügyes.
Vannak köztünk olyanok, akik szeretik a sportot,
és gyerekként sportoltak is.
De olyanok is vannak, akik soha életükben nem jártak sportpályán.
Vannak gyerekek, akiket átjár valamiféle nyers energia,
amit a sporttal vezetnek le.
Másokat viszont inkább
az apjuk vitt bele.
Kell egy elkapó.
- Terrence. - Jaj, ne!
Őket szokták utoljára beválasztani a csapatokba.
Játszottam a gyerekligában,
de olyan kicsi voltam, hogy alig emlékszem valamire.
Az maradt meg, hogy húzgálom a füvet, és játszom a gilisztákkal.
A sorozat előtt semmit sem tudtam a softballról.
De most már tudom, mi az az első bázis,
és erre büszke vagyok.
Tudom, hogy vannak játékrészek, de nincsenek touchdownok.
Ez minden, amit a baseballról tudok.
Ez nem baseball, hanem softball.
Nem baseball, hanem softball.
Az időnk nagy részében a karakterek belső életéről ötleteltünk.
Arról, hogy mi építi fel az adott karaktert.
Eközben pedig mélyen magunkba néztünk.
Carrie és én ott vagyunk minden karakterben.
Ettől lesz olyan gazdag a jellemük.
A valóságban gyökereznek.
Olyan karakterek születtek,
amelyekkel a nézők igazán azonosulhatnak.
Együttérzek velük.
A karakterek mind egyetemes problémákkal küszködnek.
Büszkévé akarják tenni a szülőket.
Elég jó vagyok?
Barátokat akarnak.
Tribün Banda mindhalálig!
Keresik a szerelmet.
- Szeretek főzni. - Én is.
Remélem, hogy a nézők tudnak velük azonosulni.
Én mindenkiben találtam valamit, ami bennem is megvolt.
A tapasztalatok és a perspektívák eme szövevénye teszi igazán
gyönyörűvé a sorozatot.
Ez az, kicsim.
Jó újra látni titeket.
Habár akadtak nehézségeink,
ez a munka mély nyomot hagyott bennem.
A stáb megoldotta a felmerülő kihívásokat, és emellett
feszegette is a határokat.
Egy ilyen sorozat elkészítése olyan élmény,
mint softballcsapatban játszani.
Mindenkinek vannak erősségei és gyengeségei.
De támogatjuk egymást, összetartunk,
és kiegészítjük egymást.
A filmkészítés számomra igazi csapatjáték.
Ismerned kell a csapattársaidat, és tudnod kell, mi a szerepük.
Ha passzolnak, tudnod kell kezelni a helyzetet.
És neked is tudnod kell passzolni.
Egy sportcsapat és egy filmes stáb sokban hasonlít.
Ha nem adok bele mindent a játékba,
akkor csak lehúzom a csapat teljesítményét.
Vagy eltalálod a labdát, vagy nem.
A lényeg, hogy nem szabad feladni.
Nincs megállás.
Mind hozzájárultunk az alapötlethez, hogy minden nézőpont más és más.
Azok, akikkel együtt dolgozunk,
bármi is legyen az adott feladatuk,
ugyanazt élik át, mint mi, csak épp a maguk módján.
Győzünk vagy vesztünk, egy csapat vagyunk.
A sorozatunknak is ez a tanulsága.
A stáb minden tagja nagy szerepet vállalt a kis sorozatunk gondozásában.
Mi vagyunk a sorozat szülei.
Sikerült.
Végül csak összehoztuk a dolgot.
Csendet kérek!
Bocs. Megszokás.
- Köszi, Carrie. - Oké.
Nem szabad a kamerába nézni.
Nagyon élveztem ám a munkát.
Nem csúszott el a parókám?
- Nem. - Oké.
Arra törekedtünk, hogy megpróbáljunk...
Repülő. Értem.
Ez egy helikopter?
- Repülő. - Értem.
- Egész nap jönnek-mennek. - Értem.
Minden dobásnál van egy csík,
amelyet a labda húz.
Egy kutya.
Akár egy ugráló paróka.
Eleinte próbáltunk visszatérni a...
Egy madár.
Még több kutya.
Oké...
Tűzoltók. Remélem, nincs nagy baj.
Újabb és újabb hangok.
Mennyi repül el naponta? Vagy óránként?
Vonatok, szirénák, repülők. Ilyen a civilizáció.
- Mondjátok, hogy „Ubik”! - Ubik!
Elérhető a Disney+-on
A feliratot fordította: Gábor Tóth