Downloaded from YTS.MX
Vi er animasjonsnerder som elsker dette mediet.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kan det gjøres i spillefilm, vil vi ikke gjøre det.
Så vi må finne på enda sprøere ting.
Vi måtte definitivt gjøre store endringer
for å finne noe som var unikt vårt.
Denne serien blir rar.
Pete Docter, Meet the Pickles.
PETE DOCTER - PRODUKSJONSLEDER
I Pixar Animation Studios har vi laget 27 langfilmer,
og alle var kjempevanskelige.
De er morsomme, men noe går galt og så skjer det ting,
og vi må slite for å fikse det.
Det er vi vant til. Vi forstår utfordringen.
Da langstrømming kom,
tenkte vi: "Dette virker spennende."
Alle gamle sannheter og ting vi er vant til,
gjelder ikke mer.
Hvordan får vi noe som er delt opp i mindre deler,
til å stadig gripe folk uke etter uke.
Vi trenger antakelig ny teknologi.
Det er nok alle slags problemer vi ikke vet hvordan vi skal løse.
Så la oss gjøre det.
Raska på! Det er kampdag, folkens!
Win or Lose er vår første lange serie.
Det er en serie i åtte episoder
der vi følger et softballag for begge kjønn fra en ungdomsskole
i uka før en mesterskapskamp.
Vi lager omtrent åtte episoder, 18 minutter hver.
Altså drøye 145 minutter.
Det er lenger enn en helaftens film.
Det er mye animasjon å produsere.
Og på kortere tid.
De fleste av filmene våre, 90 minutter, tar rundt fem år å lage.
Regner du, tar 145 minutter rundt åtte år.
Vi sa til disse folka: "Dere har fire."
Utfordring godtatt. Vi begynner.
Vi er et mindre show enn de fleste. Derfor må vi gjøre mer med mindre.
Hva gjelder ambisjoner,
vet jeg ikke om noen av oss visste hva vi ble med på.
Vi ville ha med mange kjente skuespillere.
Det går ikke i en film.
Du kan ikke bruke like mye tid på hver figur.
En historie med flere hovedpersoner.
Strømming passer perfekt til det.
Serien har ikke én hovedperson vi kan bruke alle på.
Vi har åtte som er like viktige.
Dere er alle vinnere.
Hver episode følger en ny hovedperson.
Og vi får jobbe oss oppover
mot den kampen, gjennom perspektivet
og øynene til ulike figurer.
- Si "Pickles". - Pickles!
Du får en sjanse til å gå i andres sko i ei uke
og se hva problemet er i livet deres
og oppleve det gjennom animasjon.
Hver figur har sin egen animasjonsanordning.
Og dette er nesten et skreddersydd glimt av følelsene deres.
Tren. Kom igjen, du klarer det.
For Laurie skaper softball mer stress fordi hun prøver å imponere faren sin.
Lauries historie. Problemet hennes er angst.
Hvordan føler vi oss? Jeg føler meg god-dårlig.
Hvordan går du videre og blir kvitt det?
Hun har ikke selvtillit.
Og selvsagt er det et press at faren hennes er lagets trener.
Treneren blåses opp til et enormt luftskip.
Andre slag!
Van er en hardtarbeidende mor.
Vans mammamagi er bare regnbuer og glitter.
Hun gir farge til dette kjedelige miljøet.
Hun kommer på kontoret
og lyser opp alles dag.
Det er Rochelles sluttspillkamp i dag!
Rochelle er mottaker. En vanskelig posisjon å spille i.
For Rochelle faller verden fra hverandre
og flyter når hun føler seg stresset.
Vi har Franks rustning.
Han er dommer og må ta avgjørelser.
Og noen er uenige i avgjørelsene hans.
For å håndtere det har han bygd et rustningsskjold.
Yuwen, lagets macho-kaster,
hans viktigste animasjonsanordning er at du går inn i papirhjertet hans.
Lik meg.
Ira er en figur som ser verden
gjennom toalettpapir-periskopet sitt.
Vi har Iras 2D-animasjonsverden som går over til
3D-verdenen gjennom kaleidoskopet hans.
En annen figur er Kai,
som er ny i byen og prøver å finne ut hvor hun hører til.
Kai, den flygende og synkende.
Flyr når hun føler
at hun hjelper folk og føler seg vellykket,
til hun blir nedfor og synker under bakken
til et nedsunket sted.
Det er kjempegøy å prøve å finne på en ny idé for hver episode.
Det kule med denne serien er at fordi den handlet om perspektiv,
ble jeg av og til mer knyttet til én figur
og Michael mer knyttet til den andre.
Du har et punkt på utgangen.
Han kommer nesten inn som om han er frelseren.
Det bidro til å gjøre episoden sterkere fordi vi kranglet
fra den andre figurens perspektiv.
Jeg forstår ikke at slaget i magen
fører til at armene hans slynges fram.
Vi tar begge våre synsvinkler
og smelter dem sammen slik at vi stadig forbedrer
hverandres arbeid.
Jeg har aldri jobbet med to regissører
som er like viktige i serien,
og ser både Yates og Carrie slå seg sammen,
og det blir seriens generelle stemme.
Det var veldig vakkert å se på.
Carrie og Michael var historieansvarlige på Pixar en stund,
og en liten stund var de kontorkamerater.
Så vi snakket mye.
Foreslo stadig ideer, viste hverandre scenene våre.
Og vi merket at vi ofte hadde
ulike inntrykk av samme hendelse.
Vi snakket alltid om det.
Hvorfor er våre oppfatninger av dette ulike?
Vi analyserte alltid hvordan vi hadde en ulik fortolkning
av hvordan et møte gikk.
En følte: "Det var forferdelig."
Den andre sa: "Det gikk greit. Hva mener du?"
ALLE FÅR PANIKK!
Ånden i den ideen førte til ideen
til Win or Lose og hvordan vi opplever ting ulikt.
Vi møttes etter arbeidstid.
Vi gikk til lokale kaffebarer og idémyldret ulike ting.
Noen ganger improviserte vi dialog og en skrivemåte
- for å bli figuren. - Nei!
Michael tegner alltid.
Ja, jeg tegner hele tida.
Han har ei genial skissebok.
Jeg har med skissebøker overalt.
Full av ideer om hvem disse figurene er.
Hvordan det ser ut når de handler, utformingen deres.
Mange ganger var det bare vi som snakket om våre egne familier,
livserfaringer, som Vanessa, alenemoren.
Og det interesserte meg sterkt,
å fortelle en historie om en alenemor fordi mamma var alenemor.
Søsteren min er alenemor. Som Rochelle, for eksempel.
Dette er meg i denne alderen.
På ungdomsskolen prøvde jeg alltid å tjene penger.
Jeg tror jeg bare ville kjøpe videospill.
Den første ideen er at du går inn på et klasserom,
og så følger du et nytt barn hjem for hver episode,
og du ser hvordan de har det hjemme. Slik skulle episoden være.
Carrie, som spilte softball som barn, sa: "Hva om det er et softballag?"
Det er ulike personligheter, og det var kult.
Jentene jeg spilte med, var ikke dem jeg gikk på skolen med.
Jeg spilte softball i oppveksten, og det er et unikt miljø.
Og jeg elsker sporten.
For den har en flott metafor for livet.
Du spiller et spill...
- Løp, Carrie! - Kom igjen!
...der du har god tid til å tenke,
og du kan tenke over feilene dine.
Så du må lære deg å gå videre
om du gjør en feil og fokusere på neste trekk.
Homerun for bestefar! Ja!
Win or Lose har mye av det vil kaller "perspektivsyn".
NOAH KLOCEK - Produksjonsdesigner
Det er animasjonsmoro.
Hvordan føles angst?
Gjør det til en figur.
Det virker enkelt, men er veldig vanskelig.
Laurie, stemmen til angsten hennes
er en skapning som vokser gjennom hele episoden hennes.
La oss rekapitulere alle feilene du gjorde i dag.
Og den sier alle de verste tankene vi har om oss selv.
Det er et dypt traume. Vil du se nærmere på det?
Det bør vi gjøre nå.
Vi vi prøvde mange ganger å finne
riktig nivå av dumskap for denne greia.
Hvordan utvikler det seg i episoden hennes?
I begynnelsen er Lauries angst liten og ubetydelig,
og så vokser den stadig. Og hva blir det til?
Du vil at det skal være gøy og ikke ekkelt.
Ulike gjørmemonstre eller bæsj,
oppriktig talt...
...ble ofte foreslått.
Så sa Lou og jeg at, ok,
vi trenger en større idé om hva dette er.
Og vi fikk ideen
om at Lauries utfordring står mellom tro og tvil.
Jeg har tro, men noen ganger kommer tvilen snikende.
Og tro er tro på faren hennes.
Men hun er full av tvil.
Så vi sa: "La oss bruke den metaforen."
Så vi brukte tro som den Hellige Ånd,
som en metafor, og tvil er slangen.
Så om du ser på den endelige formen til klattmonsteret,
er det kveilet rundt henne som en enorm slange.
Laurie var basert på Carrie på en måte.
Hun sier hun ikke er Laurie, men hun er Laurie i serien.
Det er noen likheter mellom Laurie og meg.
Faren min var treneren min.
Han var en god far og trener,
og jeg slet med softball.
Jeg er ikke verdens mest koordinerte.
Bra!
Jeg følte alltid at jeg skuffet ham,
og jeg tror jeg skuffet ham.
Jeg lærte mye av den tida i livet mitt.
Heia Carrie!
Det utvikler deg å være på et lag.
Jeg kan kjenne meg igjen i Laurie
og presset om å bli anerkjent.
Jeg hater denne sporten.
- Har du det gøy? - Veldig.
Jeg likte sport litt mer enn Laurie,
men jeg var likevel engstelig mens jeg holdt på.
Moren min var en av mine første trenere.
Så jeg vet hvordan det er
å ha en forelder på sidelinjen
som kanskje kritiserer deg litt mer enn de andre spillerne.
Det er alltid gøy, og så snakket hun om det under middagen hjemme,
alle feilene du gjorde.
Det er det vi prøver på:
Å skape en følelse av å være menneske, det spesifikke ved det
og koble det til historiefortellingen.
Jeg gjenkjenner meg nok mest i Ira.
Jeg skal lage en morsom verden for meg selv.
Ira-episoden. Da jeg var liten,
hadde jeg eldre venner jeg ikke burde ha vært sammen med.
Jeg vet ikke hvorfor de var sammen med meg, de var mye eldre.
Men det var en viktig lære- og modningsfase for meg.
I Iras episode ville vi gi ham
et lite barns fantasiunivers.
Det virket som om 2D
var en spennende mulighet å gjøre det med.
Hva du enn kan tenke på, kan du tegne.
Og jeg tror 2D ga oss fleksibiliteten
til å gå inn i fantasien til et lite barn.
Ira samhandlet med Cheryl, snacksdamen.
Når Ira ser på Cheryl gjennom skopet sitt,
må du matche 2D med 3D i samme opptak,
noe som også skapte utfordringer.
Og interessante spørsmål dukket opp: Skal 2D-elementet kaste skygge
inn i 3D-verdenen?
Når en figur har et perspektivøyeblikk,
hvordan påvirker det den fysiske verden?
Kan alle se dette?
Er det noe bare han kan se?
Skal denne greia som ikke fins,
som er en del av fantasien hans, påvirke verden rundt ham?
Nei, bestemte vi,
fordi dette bare er synlig for Ira.
Det gir ikke mening at det kaster skygge.
Det skal bare påvirke ham.
Noe av det mest spennende ved serien
er at Carrie og Yates tegner etter mye ute i verden.
Du ser på TikTok, YouTube og masse ting.
Det er inspirerende, og det legges inn i serien.
- Det er favorittdelen min. - Rent gull.
En rekvisitt vi behandler mye i serien,
er noe moderne: telefonen.
Alle barn har telefon.
Og mange framdriftselementer, vitser og annet
kommer ved å se på det som skjer på telefonen.
Du ser ikke bare en figur med telefon, du opplever det med dem.
Som hvordan teksting og datingapper føles.
Og når du er en mor som ser på din datters telefon,
hvordan det føles.
Det er annerledes enn når datteren er på telefonen.
Og hvordan det føles å snakke med fremmede på nett.
Det utviklet seg underveis.
Kan vi gjøre det slik at vi går inn og det føles
som om det er en annen verden der inne,
der du blir en avatar, og det er mer som et videospill?
Det er mer engasjerende og relaterbart.
Vi prøvde å gjøre det til en unik opplevelse for hver istedenfor:
"Slik er alles digitale liv."
For som serien som helhet
er det deres perspektiv på hvordan deres digitale verden vil føles.
Lou fant på en veldig kul 8-bits animasjonsstil for et videospill
som Ira spiller.
Nesten som en hyllest til gammeldagse videospill.
Frank var på en datingapp, løp rundt, kjempet mot folk
- som ville kjempe mot ham. - Ikke deg.
Noen ganger når jeg ser serien og det handler om dating,
tenker jeg: "Ja, vi laget også det."
Det er så mye. Jeg klarer ikke å holde styr på det.
Frank minner meg på egne negative opplevelser.
Jeg er mye mer av en Frank-fyr.
Gi meg en vest når som helst.
Det at hver episode følger en ny figur,
lar deg utforske:
"Ok, hvordan utforsker den figuren verden?"
Det er ikke én virkelighet.
Det er ikke én måte å tenke på verden eller se situasjoner på.
Hva er unikt med det perspektivet på livet?
Hva føler de, og hvordan viser vi den følelsen?
Frank må for eksempel forsvare seg
mot publikum som roper fornærmelser etter ham.
Hvordan så disse fornærmelsene ut?
Alle er med på det.
Hver avdeling prøver å finne ut
hvordan man best oppnår det.
Hva betyr det at rustningen kommer på?
Hvordan kommer den på? Skjer alt samtidig?
Dukker den bare opp? Er det en glødeeffekt?
Du begynner å se ting fra kunstavdelingen,
og plutselig er det ikke noe abstrakt hypotetisk.
Det er ikke lenger du som tenker:
"Frank tar på seg rustningen er en skisse jeg har laget."
Plutselig føles det: "Slik blir det."
Det blir inspirerende
fordi du ikke lenger prøver å trylle fram noe.
Du prøver å kanalisere noe.
Du ser figurene som figurer.
Slå!
Vi ville holde publikum
følelsesmessig samstemt med denne figuren
og aldri bryte tankerekken deres.
Fra begynnelsen av er Carrie og Yates klare på
at de vil ha kule overganger.
Ikke bare overganger mellom scener, men også mellom sett.
Noe av det første vi gjorde, var Frank i klasserommet
som husket ekskjæresten.
Han sitter ved pulten i klasserommet
og tenker på et minne i et annet fysisk rom.
Jeg blir alltid inspirert av live-sceneshow,
hvordan man for øynene på deg
kan flytte ulike deler av settene.
Jeg har alltid elsket ideen om å se noe
som endres for øynene på deg.
Og bare gi dem nok tid til å senke farten,
og kamera dreies så det samsvarer med tankene hans.
Alt handler om timing og iscenesettelse.
Jeg foreslo:
"Hva med å prøve å gjøre alle overgangene i kameraet?"
Når Frank går inn i hukommelsen hans,
bygget vi to sett sammen.
Vi bygget skolesettene og leilighetssettene.
Vi slo dem sammen slik at når kameraet ser én vei,
er det skolen,
og en enkel kamerabevegelse blir leiligheten hans.
Så vi kan skifte sømløst mellom minne og virkelig liv.
Så vi må bryte opp settet for at det skal fungere.
Det er slike små ting ved filmskaping jeg elsker.
Det er filmatisk.
Og følelsesmessig er det det opptaket trenger.
..."fjernet hjelmen hans."
Jeg kjenner meg nok mest igjen i Yuwen
fordi han avleder følelser
og avfeier ting som spøk.
I Yuwen-episoden, når han kaster,
og det er slik figuren føler det.
Her kommer Yuwen-spesialen!
Alle bevegelser vi skapte,
måtte overbevise som softball-mekanikk, som er viktig for Carrie.
Carrie ønsket i utgangspunktet at Yuwen
skulle være svært spesifikk i kastet. Ikke for stilisert.
Vi ville si at han var en sterk kaster.
Så sa en animatør: "Jeg skal prøve en dobbel vindmølle."
Vi viste det til Carrie, som sa:
"Jeg tok feil. Vi velger det."
"Er dere ikke underholdt"?
HEIA YUWEN
Noe superviktig for Michael og meg var
at vi ønsket en svært stilisert serie.
Det er greit å være tegneserieaktig.
Det er greit å presse uttrykkene.
Godta at det er en karikatur av livet.
Vi ønsket å bruke store uttrykk i serien.
Superstore munner, som skåret i papir.
Kanskje fjerne nesen og gjøre munnen ekstrem stor
for å gi en som Yuwen et uttrykk.
Han er en veldig støyende, høylytt figur.
Vi så alle bildemanusene,
og de var sinnssyke.
Vi tenkte: "Er dette mulig?"
Dette er det vanskelig for oss å gjøre i figurer.
Fordi vi skaper figurene våre som en virkelig person.
Munnen er på ett sted og øynene et annet,
og du forventer at de holder seg på samme steder.
Hva om vi kunne skape Mr. Potato Head-figurer
der vi tar ører, nese eller munn fra hvilken som helst figur
- og setter dem sammen igjen? - Vanskelig å tenke seg det.
Det var en ny prosess som vi skapte spesifikt for denne serien.
Internt kaller vi dem FAF, frittstående ansiktstrekk.
Det betyr at munnen, nesen, ørene
er atskilte deler.
Du kan skyve dem rundt
og sette dem på rare steder for å få spesifikke ytelsesvalg.
Animatøren Rob Russ gjorde en flott test
i noen av de første FAF-ene.
Han tok den og
leppesynkroniserte alle bokstavene i en setning.
Høvdingens kjære squaw får litt pizza i Mexico by.
Og munnen glir over ansiktet.
Og det krevde masse arbeid
å finne ut hvordan sette delene ordentlig på igjen.
Du skyggelegger ikke lenger én overflate.
Du har flere deler og må få dem til å se ut som om de er ett.
Det er veldig vanskelig.
Ana og jeg gikk gjennom mange tester.
Vi prøvde å dele det opp så mye som mulig.
Vi satte fregner på områder der vi visste at munnen skulle bevege seg.
Vi legger munnen over rødmeområdet.
Hva skjer med det?
Eller vi bruker en figur med skjegg og ser hva som skjer
når vi lar munnen hans gli rundt.
Når vi kommer i full produksjon, må vi balansere
både skyggeleggingsproblemene og riggeproblemene.
Det er ennå utfordringer med FAF.
Det krevdes mye manuelt arbeid
å fikse det som var ødelagt i FAF.
Likevel skapte det spontanitet og glede blant animatørene
å gjøre ting de aldri hadde gjort.
Som animatør får du en frihet med en figur
som er utformet så stilistisk.
Du kan presse ulike uttrykk
på måter du ikke kan med en realistisk figur.
Bare å se hva du kan gjøre når du gir animatørene
verktøyene til å leke, er veldig spennende.
Siden denne historien er original,
får du mye frihet og fleksibilitet
til å finne på en stil og et utseende skreddersydd for historien.
Verdenen skulle utformes ulikt for hver episode,
siden serien er fra alles perspektiv.
Og idet jeg begynte å lage kunst og vi snakket mye om det,
innså vi at det kom til å bli usammenhengende.
Vi trenger en såkalt "standardverden".
Den er mye mer karikert enn vår naturlige verden.
Men alle kan bli enige om den designmessig.
Det betyr at vi også vil at den skal virke myk å berøre.
Du ser på håret deres, gresset og trærne.
Alt virker mykt å berøre.
Håret lages med en duneffekt, som vi ville brukt til
en figurs genser
på en helaftens film. Vi tenkte: "Hva om vi utformet håret
"og skapte den håraktige detaljen med duneffekt?"
Det skulle se ut som noe filtaktig dunet,
men det så tåkeaktig ut.
Så vi gikk mye fram og tilbake mellom
å finne den visuelle stilen til dette rare
stilistiske håret.
Men vi brukte det som en mulighet til å prøve noe annet
og sa at hver gang vi får en utfordring, skal vi skape en mulighet
til å ta et designvalg.
Så vi tok et vanvittig designvalg for å forenkle vegetasjonen og trærne.
Vi brukte en lignende teknologi
som hår-teknologien, til å skape vegetasjon
og kontrollere bladene og få det til å føles som vegetasjon,
men vi hadde ikke nødvendigvis alle detaljene som i naturen.
La oss gjøre det tegneserieaktig og luftig.
Det virker fortsatt som et tre, men det er alt du trenger.
Trærne ble ofte beskrevet som artisjokker eller maispølser.
Det utviklet seg til en lek:
"Kan du finne ut hvilken mat dette ligner på?"
Trærne ser ut som maiskolber eller som salathoder.
Folks frisyrer også.
Vi har figurer med hår som krøllete frites.
Det er sukkerspinn-hår.
Franks hår, vi snakket om kanelboller.
Og hver gang spurte vi:
"Hvordan føles eller ser dette ut?"
Noen sa: "Spaghetti."
Chris hadde en idé.
"Hva om vi satte et baconstykke på ansiktet hennes?"
Ikke ekte bacon, men hår som så ut som bacon.
- Kanskje dunet? - Som et dunet baconstykke.
Vi må ha vært veldig sultne.
Kanskje ga jeg dem ikke nok mat.
Det er den enkle, pene maten.
Jeg vet ikke hvor den kom fra, men den er morsom.
Alltid på jakt etter noe lekent
og kanskje mest søppelmat.
Alt er softballbane-mat.
Alt du kan kjøpe i kiosken er i verdenen.
Verden bygges av det.
Sport forbinder alle.
Det skulle ikke bli en sportsserie. Den handler mer om livet.
- Ta med softballen nok... - Ut!
...til at serien får noe unikt.
Men ikke nok til at den blir eneste fokus.
Fordi dette er en figurdrevet serie,
og det skal alltid være kjernen i det hele.
Softball er middelet de bruker til å finne
en følelse av fellesskap og kjærlighet.
Serien er ikke kun for sportsinteresserte og...
Vi prøvde.
...den er ikke laget kun for dem.
For vi er kunstnere, og selv om jeg spilte softball,
var jeg ikke den mest koordinerte.
Vi har en bra blanding av dem som elsker sport
og vokste opp med å utøve det.
Og så har vi noen som aldri satte sin fot på en bane.
Noen barn har en rå lidenskap eller energi:
"Jeg skal få mye ut av dette."
Og så er det andre barn som sier:
"Pappa meldte meg på."
Vi trenger en mottaker.
- Terrence. - Å nei.
Åpenbart har du mange som ble valgt sist ut på laget.
Jeg spilte i Little League
da jeg var veldig liten, men jeg husker bare
å spille i søle, leke med marker, dra gress ute på banen.
Jeg begynne i serien uten å vite noe om softball.
Jeg kan nå si: "Denne personen er på første base",
og det er jeg stolt over.
Jeg vet at de har omganger og ikke touchdowns.
Det er i grunnen alt jeg vet om baseball.
Det er ikke baseball, men softball.
For oftest tenker vi på figurenes indre liv.
Det er ikke bare å lage en figur, men én bestemt figur.
Og til slutt ser vi på oss selv.
Hver figur er en versjon av meg og Carrie sammen.
Og det gjør figurene våre så rike:
Forhåpentligvis at de er basert på noe virkelig.
Dette er figurer du til slutt
bryr deg om og identifiserer deg med.
For meg er det alle.
Jeg føler at hver figurs kamp er noe universelt.
Å ville bli godtatt av en forelder.
Er jeg god nok?
Å ville ha venner.
Store stå for alltid!
Å ønske å finne kjærligheten.
- Jeg elsker å lage mat. - Jeg også.
Jeg håper at folk ser seg selv i alle.
Jeg ser ting jeg reagerer på i alle.
Det teppet av erfaring og perspektiv er
det vakre ved serien.
Det var alt, kompis.
Godt å se alle sammen.
Mens det var tekniske utfordringer,
syns jeg at i denne serien, mer enn andre,
klarte ikke alle bare utfordringen, men gjorde mer
ved hver mulighet de fikk.
Å lage en slik serie er veldig mye som
å være på et lag som Pickles,
og alle har sine styrker og svakheter,
og vi samles og prøver å støtte hverandre
og fylle ut hverandres blindsoner.
Jeg syns at det å lage en film er en lagidrett.
Du må forstå lagkameratene dine og rollene deres.
Og når de gir deg noe, vet du hva du skal gjøre med det.
Og du må gi det til riktig person etterpå.
Et idrettslag og et filmteam er veldig likt
i den forstand at om jeg ikke gjør det jeg skal,
ødelegger jeg alt. Det er samme press.
Enten treffer du ballen eller ikke.
Men du må fortsette uansett.
Du kan ikke stoppe.
Alt dette for å tjene ideen om at vi har vårt eget perspektiv.
Og at alle rundt oss,
uansett hva det virker som om de gjør,
har den samme opplevelsen på sin egen måte.
Vinn eller tap, de samles som et lag.
Jeg føler at det har vært historien om serien vår også.
Alle medarbeiderne tar seg av babyen sammen.
Vi er alle dens foreldre.
Det er ekte nå.
Nå er det alvor.
Stille på settet.
Beklager. Er det jobben min?
- Takk, Carrie. - Ok.
Ikke se direkte inn i kamera og...
Ja, det var flott å jobbe med dette.
Er parykken min fortsatt på plass?
- Ja. - Ok.
Vi prøver å ha et grunnsett med...
Flyet. Ok.
Er det et helikopter?
- Fly. - Ok.
- Dette skjer hele dagen. - Ok.
Hver gang han kaster, kommer det et bevegelsesspor
fra baksiden av ballen.
Jøss.
Han er bare en sprettende tupé.
Noen av de første gangene vi kom tilbake for å gjøre...
Fugl.
Flere hunder.
Ok.
Brannbil. Å nei, håper det går bra.
Det er en ny lyd hver gang.
Hvor mange slike får du per dag? Eller time?
Det er ikke tog, det er sirener, fly, sivilisasjon.
- Si "Pickles". - Pickles!
Nå tilgjengelig på Disney+
Oversatt av: Jon Sæterbø