Downloaded from YTS.MX
Adorăm desenele animate și suntem împătimiți ai genului.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dacă se poate face cu oameni reali, atunci nu ne interesează.
Așa că trebuie să inventăm idei chiar mai trăznite.
Am fost nevoiți să ne asumăm niște riscuri mari
pentru a realiza ceva în stilul nostru caracteristic.
În regulă. Serialul ăsta o să fie ciudat.
Întâlnește-i pe Pickles
DIN CULISELE CÂȘTIGI SAU PIERZI
Pete Docter, Meet the Pickles.
PRODUCĂTOR EXECUTIV
Studiourile de animație Pixar au realizat 27 de filme
și toate sunt foarte dificile.
Sunt distractive, dar mereu se întâmplă câte o nefăcută
și trebuie să ne regrupăm ca să o reparăm.
Ne-am obișnuit. Înțelegem provocarea.
Când au început să ia amploare serialele
ne-am zis: „Pare foarte interesant.”
Toate convențiile și lucrurile cu care eram obișnuiți
nu mai erau valabile.
Cum să facem ca ceva care e împărțit în bucăți mai mici
să continue să atragă public de la o săptămână la alta?
Probabil că se folosește o tehnologie complet nouă.
Probabil că apar tot felul de probleme pe care nu vom ști să le rezolvăm.
Așa că hai s-o facem!
Haideți, mai cu viață! E ziua meciului, copii!
Câștigi sau pierzi este primul nostru serial.
E un serial de opt episoade
în care urmărim o echipă de softball mixtă de la școala generală
în săptămâna premergătoare meciului din campionat.
Realizăm cam opt episoade a câte 18 minute.
Asta înseamnă în jur de 145 de minute.
Așadar, e mai lung decât un film.
Trebuie să producem multă animație.
Într-o perioadă mai scurtă.
Producția majorității filmelor noastre de 90 de minute durează cam cinci ani.
Dacă faceți un calcul, ar fi nevoie de opt ani pentru 145 de minute.
Ei bine, noi le-am spus: „Aveți patru ani.”
Provocare acceptată. La treabă!
Serialul nostru e mai mic, așa că trebuie să facem mai mult cu mai puține resurse.
La capitolul ambiție,
nu știu dacă vreunul dintre noi știa în ce se bagă.
Era foarte important să avem o listă de personaje principale.
E imposibil într-un film.
Nu poți petrece la fel de mult timp cu fiecare personaj.
O poveste cu protagoniști multipli.
Platformele de filme reprezintă formatul perfect.
Acest serial nu are un personaj principal la care să lucreze toți oamenii.
Avem opt personaje la fel de importante.
Sunteți cu toții câștigători.
Fiecare episod urmărește câte un personaj principal diferit.
Iar noi trebuie să ne croim drumul
spre acel meci, prin percepția
și prin ochii unui personaj complet diferit.
- Spuneți „Pickles”! - Pickles!
Ai șansa de a fi în pielea altcuiva timp de o săptămână
și de a vedea ce problemă majoră are,
iar apoi să o transpui în animație.
Fiecare personaj are ceea ce noi denumim propriul dispozitiv de animație.
Adică aproape un fel de întruchipare a emoțiilor lor.
Muncește, muncește! Haide, poți s-o faci!
Pentru Laurie, softball-ul e mai stresant pentru că vrea să-și impresioneze tatăl.
În povestea lui Laurie, problema ei este anxietatea.
Cum ne simțim? Eu mă simt binișor de rău.
Cum treci peste asta și cum scapi de ea?
Nu are încredere în sine.
Și, desigur, există presiunea faptului că tatăl ei e antrenorul echipei.
Antrenorul se umflă ca un balon uriaș.
A doua greșeală!
Van este o mamă care muncește din greu.
Magia de mamă a lui Van e transpusă prin curcubeie și steluțe.
Este pata de culoare din acest mediu tern.
Ea este persoana care vine la birou
și înveselește ziua tuturor.
Ghici ce? Azi e meciul cel mare al lui Rochelle!
Rochelle este prinzătoare. Are o sarcină dificilă pe teren.
În cazul lui Rochelle, lumea se destramă
și plutește ori de câte ori se simte stresată.
Frank are o armură.
El este arbitrul și trebuie să anunțe deciziile.
Iar unii nu sunt de acord cu deciziile lui.
Așadar, pentru a se proteja, și-a construit un scut blindat.
Pentru Yuwen, prinzătorul macho al echipei,
principalul dispozitiv de animație este inima lui micuță din hârtie.
Te rog, acceptă-mă!
Ira este un personaj care vede lumea
prin tubul lui de hârtie igienică.
Lumea animată 2D a lui Ira se întrepătrunde
cu lumea 3D prin caleidoscopul lui.
Alt personaj, personajul nostru, este Kai,
copilul nou-venit care încearcă să-și găsească locul.
Kai zboară și se afundă.
Zboară când simte
că ajută oamenii și simte că are succes,
iar când se închide, se afundă în pământ,
într-un loc adânc.
E mare distracție să încerci să găsești câte o idee nouă pentru fiecare episod.
Ce-mi place la acest serial este că, deoarece se bazează pe percepții,
uneori eu mă atașez mai mult de un personaj,
iar Michael se atașează mai mult de celălalt.
Ai un reper clar.
El se comportă de parcă ar fi un mare salvator.
Asta a ajutat la consolidarea episodului pentru că ne certam
din cauza percepției diferite a personajului.
Nu prea înțeleg ideea pumnului în stomac
pentru a-i motiva brațele să sară înainte.
Analizăm ambele puncte de vedere
și le combinăm, îmbunătățindu-ne mereu
și reciproc munca, pe parcurs.
Nu am mai lucrat niciodată cu doi regizori
care să fie pe poziții egale în serial,
și să-i văd pe Yates și pe Carrie cum se unesc
într-o voce unitară a serialului
este o experiență foarte frumoasă.
Carrie și Michael au fost artiști scenariști la Pixar o vreme,
și, pentru o scurtă perioadă, au fost colegi de birou.
Așa că vorbeam mult.
Mereu ne propuneam idei unu altuia, ne arătam scenele.
Și astfel, am observat că deseori aveam
păreri diferite despre aceeași situație.
Mereu vorbeam despre asta.
Cum de percepțiile noastre sunt atât de diferite?
Mereu analizam felul în care fiecare interpreta diferit
câte o ședință.
Unu dintre noi zicea: „A fost îngrozitor!”
Iar celălalt zicea: „Nu, a fost bine. Despre ce vorbești?”
PANICĂ GENERALĂ!
Spiritul acelei idei a dat naștere ideii
din Câștigi sau pierzi, și cum fiecare percepe lucrurile diferit.
Am început să ne întâlnim după muncă.
Mergeam la diverse cafenele din zonă și împărtășeam tot felul de idei.
Uneori, improvizam dialoguri și un mod de scriere
- ... în care devii una cu personajul. - Nu!
Michael desenează tot timpul.
Da, desenez tot timpul.
Are un caiet de schițe genial.
Îmi car caietele de schițe cu mine peste tot.
Plin cu notițe despre personalitățile personajelor.
Cum arată când se mișcă, care este forma lor.
Iar de multe ori, vorbeam pur și simplu despre familiile noastre,
despre experiențele de viață, cum e cazul Vanessei, care e mamă singură.
Pentru mine, a fost foarte interesant
să spun povestea unei mame singure, pentru că mama a fost singură.
Sora mea e mamă singură. De exemplu, Rochelle.
Așa arătam eu la vârsta ei.
Când am fost în gimnaziu, mereu încercam să fac bani.
Cred că voiam doar să-mi cumpăr jocuri video.
Propunerea inițială a fost să mergi în sala de clasă,
iar în fiecare episod, să urmezi un alt copil acasă
și să vezi cum este viața lui de familie. Asta era acțiunea episodului.
Iar Carrie, care a jucat softball în copilărie, a propus echipa de softball.
Întâlneai personalități diverse și era frumos,
pentru că fetele cu care jucam nu erau colegele mele de la școală.
Am jucat softball în copilărie și e un mediu special.
Iar sportul în sine... Recunosc, îl ador.
Deoarece reprezintă o mare metaforă a vieții.
Joci la meci...
- Aleargă, Carrie! - Hai!
... și ai mult timp la dispoziție să te gândești
la greșelile pe care le-ai făcut.
Așa că trebuie să înveți să depășești momentul
dacă greșești și să te concentrezi pe meciul următor.
Circuit perfect pentru bunicul! Da!
Câștigi sau pierzi are multe „percepții diferite”.
Scenograf
Asta e minunat în animație.
Cum se simte anxietatea?
O transformi într-un personaj.
Pare simplu, dar este extrem de dificil.
În cazul lui Laurie, expresia anxietății ei
este o creatură care tot crește de-a lungul episodului dedicat ei.
Hai să reluăm toate greșelile pe care le-ai făcut azi.
Și exprimă toate gândurile rele pe care le avem toți despre noi înșine.
E o mare traumă acolo. Vrei să o dezvolți?
Ar trebui chiar acum.
Am făcut multe iterații încercând să aflăm
cât de caraghioasă putem face această creatură.
Cum evoluează pe parcursul episodului dedicat ei?
Așadar, la început, anxietatea lui Laurie este mică și nesemnificativă,
apoi crește tot mai mult. În ce se transformă ea?
Scopul era să fie amuzantă. Nu să fie scârboasă,
deși diverși monștri din noroi sau caca,
sincer...
au tot fost propuși.
Așa că Lou și cu mine am spus: „În regulă,
„trebuie să venim cu o idee mai măreață.”
Și ne-a venit ideea
ca lupta lui Laurie să se dea între încredere și îndoială.
Am încredere, dar uneori apare îndoiala.
Iar încrederea e încrederea în tatăl ei.
Dar e copleșită de îndoială.
Așa că am spus: „Să folosim această metaforă.”
Așa că am folosit credința în Duhul Sfânt
ca pe o metaforă, iar îndoiala ar fi fost șarpele.
Și astfel, dacă te uiți la forma finală a monstrului umflat,
vezi că se încolăcește în jurul ei ca un șarpe gigantic.
Știm cu toții că personajul lui Laurie este inspirat de Carrie.
Ea susține că nu este Laurie, dar ea este Laurie în serial.
Există câteva asemănări între Laurie și mine.
Tata a fost antrenorul meu.
Tatăl meu era un tată minunat și un antrenor minunat,
iar eu nu eram grozavă la softball.
Nu pot să-mi coordonez mișcările.
Bravo!
Și mereu că am simțit că îl dezamăgeam
și cred că îl dezamăgeam.
Am învățat atât de multe în perioada respectivă!
Hai, Carrie!
Înveți multe când faci parte dintr-o echipă.
Chiar mă regăsesc în Laurie. Chiar mă regăsesc
în presiune, în a căuta validare,
și detest sportul ăsta.
- Te distrezi? - Maxim!
Mi-a plăcut sportul un pic mai mult decât lui Laurie,
dar, când jucam, mi-era puțin frică.
Unul dintre primii antrenori a fost mama.
Așa că știu sentimentul
care te încearcă atunci când părintele tău e pe margine,
probabil criticându-te un pic mai mult decât pe ceilalți jucători.
E mare distracție, mai ales când mergi acasă și recapitulezi la cină
toate greșelile făcute.
Asta încercăm să facem,
să deslușim condiția umană și specificitatea ei
și să o includem în poveste.
Probabil că mă regăsesc cel mai mult în Ira.
O să creez o lume distractivă doar pentru mine.
Episodul despre Ira. Când eram mic,
am avut câțiva prieteni mai mari cu care n-ar fi trebuit să pierd vremea.
Nu știu de ce ei erau prieteni cu mine, erau mult mai mari.
Dar, în perioada respectivă, am învățat multe și m-am maturizat.
În episodul cu Ira, am vrut să spunem că el avea un adevărat
univers imaginar de copil mic.
Părea că formatul 2D
ne-a oferit marea ocazie de a reuși să exprimăm asta.
Poți desena orice îți trece prin cap.
Consider că 2D ne-a oferit flexibilitatea
de a putea înfățișa cu adevărat imaginația unui copil mic.
Ira a interacționat cu Cheryl, femeia care vindea gustări.
Când Ira se uita la Cheryl prin tubul lui,
trebuia să potrivim 2D cu 3D în același cadru,
ceea ce ne-a pus unele probleme.
Au apărut întrebări foarte interesante: ar trebui ca elementul 2D să lase o umbră
în lumea 3D?
Când un personaj trece printr-un moment imaginar
cum este afectată lumea fizică?
E ceva ce vede toată lumea?
Doar el poate să vadă?
Ar trebui ca acest lucru ireal,
care face parte din imaginația lui să afecteze lumea din jur?
Am decis că nu,
deoarece doar Ira vede lucrul respectiv.
Nu are sens să proiecteze o umbră.
Doar el ar trebui să fie afectat.
Una dintre cele mai interesante părți din acest serial
este că Yates și Carrie se inspiră din multe lucruri existente.
Te uiți pe TikTok și YouTube și privești o mulțime de lucruri.
Sunt inspiraționale și se găsesc din plin în serialul nostru.
- Asta-i preferata mea. - Aur curat, nu?
Obiectul de recuzită omniprezent în serial
provine din epoca modernă și este telefonul.
Toți copiii au telefon.
Și avem multe scene, glume și situații
care pornesc de la privitul pe telefon.
Nu vedem personajul cum se uită pe telefon, ci cum intră în el.
Cum percepe scrierea unui mesaj sau aplicația de întâlniri.
Și, chiar și când ești mamă și te uiți în telefonul fiicei tale,
ce sentimente te încearcă.
Care sunt diferite față de cum se simte fiica în telefonul ei.
Și când vorbește cu străini pe Internet. Cum se simte.
A tot evoluat pe măsură ce avansam.
Am putea face astfel încât să intrăm în telefon și să avem senzația
că suntem într-o cu totul altă lume,
în care devenim avataruri ca într-un joc video.
E un pic mai interactiv și mai credibil.
Am vrut să fie o experiență diferită pentru fiecare, în loc de:
„Asta-i viața digitală pentru toată lumea.”
Pentru că, la fel ca serialul în ansamblul lui,
e vorba despre propria lor experiență în universul digital.
Lou a propus un stil drăguț de animație de 8 biți pentru un joc video
pe care îl joacă Ira.
Aproape ca un fel de omagiu adus jocurilor video vechi.
Iar Frank naviga într-o aplicație de întâlniri, alergând, evitând oamenii
- ... ce voiau să se conecteze cu el. - Tu nu.
Uneori, când mă uit la serial și ajung la scena cu întâlnirile,
îmi zic: „Da, și pe asta am făcut-o.”
Am făcut foarte multe. Nici nu le mai pot ține evidența.
Frank mă afectează un pic cam tare.
Mă asemăn mai mult cu Frank.
Aș purta vestă tot timpul.
Faptul că fiecare episod urmărește câte un personaj diferit
îți permite să explorezi în detaliu:
„Bun, cum vede lumea acest personaj?”
Nu există o singură realitate.
Nu există un singur mod de a percepe lumea și situațiile.
Ce este special la acel mod de a percepe viața
și ce simt ei, iar noi cum exprimăm acest sentiment?
De exemplu, Frank trebuie să se apere
de proiectilele și săgețile mulțimii care îi adresează insulte.
Deci cum arătau aceste insulte?
Și-aici a contribuit toată lumea.
Toate departamentele au venit cu idei pentru a ne da seama
cum să facem asta.
Ce înseamnă să apară armura?
Și cum apare? Toată deodată?
Apare pur și simplu? Și există un efect de strălucire?
Te uiți la propunerile departamentului artistic
și dintr-o dată, nu mai e o ipoteză abstractă.
Nu te mai gândești doar:
„Frank îmbrăcat în armură e doar un desen slăbuț de-al meu.”
Deodată, te gândești: „Așa va trebui să arate.”
Devine impresionant
pentru că nu mai trebuie să încerci să invoci nimic.
Încerci să canalizezi mesajul.
Vezi personajele ca pe niște personaje.
Greșeală!
Ne-am dorit foarte mult ca publicul să rămână
conectat emoțional cu starea unui personaj
și să nu-i întrerupem șirul gândurilor.
Așadar, de la bun început, Carrie și Yates au spus foarte clar
că vor tranziții foarte line.
Nu doar tranziții între scene, ci și între platouri.
Am făcut una dintre primele tranziții cu Frank în sala de clasă,
când își amintea de fosta lui prietenă.
El era în clasă, stătea la birou,
gândindu-se la amintirea lui care s-a petrecut în alt loc.
Mereu mă impresionează emisiunile în direct,
cum fix în fața ochilor tăi
sunt mutate diferite obiecte de pe platou.
Mereu mi-a plăcut ideea de a vedea ceva
care se schimbă în fața ochilor tăi.
Și să îi acorzi destul timp să încetinească,
iar camera se rotește ca să se potrivească cu gândurile lui.
Este vorba despre sincronizare și punere în scenă.
Am propus:
„Ce-ar fi să încercăm să efectuăm toate tranzițiile cu camera?”
Pentru amintirea lui Frank,
am construit două platouri unite.
Am construit școala și apartamentul.
Și le-am lipit, astfel încât, când camera privește într-o direcție
vedem școala,
iar, cu o simplă mișcare a camerei, vedem apartamentul.
Astfel, putem jongla fără probleme între amintire și viața reală.
Așa că a trebuit să împărțim platoul ca să iasă bine.
Ador detaliile mărunte din procesul de realizare a filmelor.
E cinematografie.
Din punct de vedere emoțional, de asta avea nevoie scena.
„... și-a scos casca cea grea.”
Cred că personajul cu care mă identific cel mai mult este Yuwen,
pentru că respinge emoțiile
și se preface că a glumit.
În episodul lui Yuwen, când aruncă,
vedem cum se simte acest personaj.
Vine Specialitatea lui Yuwen!
A trebuit să ne asigurăm că fiecare mișcare
imită tehnicile din softball, aspect foarte important pentru Carrie.
Inițial, Carrie dorea ca aruncarea lui Yuwen
să fie foarte precisă și nu prea stilizată,
pentru că doream să transmitem că el era un aruncător puternic și solid.
Apoi, un animator a spus: „O să încerc o rotire dublă.”
I-am arătat-o lui Carrie, iar ea a zis:
„Ați avut dreptate. O facem așa.”
„Nu vă distrați?”
HAI YUWEN
Un aspect foarte important pentru Michael și mine a fost
că ne doream un serial foarte stilizat.
E în regulă să arate caricatural.
E în regulă să exagerăm expresiile.
Să acceptăm că facem o caricatură a vieții.
Am vrut să avem expresii foarte largi în serial.
Guri foarte mari, guri decupate.
Pentru a reda expresia cuiva ca Yuwen,
trebuia să scoatem nasul și facem gura extrem de mare.
E un personaj foarte furtunos și zgomotos.
Am văzut toate desenele
și erau țicnite,
iar noi ziceam: „Stai, e posibil așa ceva?”
Iar aceste detalii sunt foarte greu de realizat la personaje.
Pentru că ne construim personajele ca pe niște persoane reale
la care gura e la locul ei și ochii sunt la locul lor,
iar te aștepți ca ele să rămână în aceleași locuri.
Ce-ar fi să le facem în stilul Cap-de-Cartof
și să luăm urechile, nasul sau gura de la orice personaj
- ... și să le reasamblăm? - Mă doare mintea.
Am creat un nou proces, special pentru acest serial,
căruia noi îi spunem EFD, adică expresii faciale detașate.
Asta înseamnă că gura, nasul sau urechile
sunt elemente separate.
Și poți să muți aceste elemente
și să le poziționezi în locuri bizare pentru a obține reacții foarte specifice.
Animatorul Rob Russ a făcut un test grozav,
la primele EFD-uri,
când s-a apucat
să facă o pangramă pentru sincronizarea buzelor.
Muzicologă în bej, vând whisky și tequila, preț fix.
Și doar gura se mișcă de-a lungul feței.
A fost nevoie de foarte multă muncă
ca să ne dăm seama cum să punem elementele la loc.
Nu mai umbrești o singură suprafață.
Ai o mulțime de elemente care trebuie să pară un întreg.
E foarte complicat.
Ana și cu mine am făcut multe teste.
Am încercat să le separăm cât mai mult.
Am pus pistrui în zone prin care știam că se va mișca gura.
Am luat gura și am trecut-o peste zona obrajilor.
Ce se întâmplă cu asta?
Sau am luat un personaj cu barbă să vedem ce se întâmplă
când îi făceam gura să se miște.
Odată ce intrăm în producție, trebuie să echilibrăm
atât problemele de umbră cât și cele de trucare.
Mai avem probleme cu EFD-urile.
Până la urmă, a fost nevoie de multă muncă manuală pentru a intra
și a repara elementele stricate în EFD.
Dar, totodată, a dezlănțuit spontaneitatea și bucuria animatorilor
de a face ceva ce nu mai făcuseră.
Ca animator, ai o anumită libertate cu privire la un personaj
care este desenat într-un mod atât de stilizat.
Poți forța anumite expresii
în moduri imposibile pentru un personaj real.
Să vezi ce se poate face când le oferi animatorilor
uneltele necesare cu care să se joace, e fantastic.
Deoarece este o poveste cu totul originală,
îți conferă libertatea și flexibilitatea
de a inventa un stil și un aspect specifice poveștii tale.
Inițial, desenarea universului s-a făcut pe principiul că fiecare episod e diferit,
deoarece era văzut prin prisma altui personaj.
După ce am început să fac desenele și am stat la multe discuții,
ne-am dat seama că rezultatul nu ar fi fost unitar.
Aveam nevoie de ceea ce noi numim „o lume standard”.
Era mult mai schițată decât lumea noastră naturală.
Dar era o lume cu care se puteau pune toți de acord.
Mai însemna că doream ca elementele tactile să fie catifelate.
Dacă te uiți la părul personajelor, la iarbă și la copaci,
toate par catifelate.
Părul este realizat cu opțiunea de catifelare, aceeași pe care o folosim
pentru puloverul unui personaj
dintr-un film. Spuneam: „Ce-ar fi să modelăm părul
„și să folosim catifelarea pentru a obține aspectul de păr?”
Voiam să pară ca un lucru moale din pâslă,
dar rezultatul era foarte nebulos.
Așa că încercat multe pentru
a găsi înfățișarea potrivită pentru acest element bizar
de păr stilizat.
Dar a fost o ocazie de a încerca ceva diferit
și am spus că fiecare provocare va fi transformată în oportunitatea
de a face o alegere de design.
Așa că am făcut alegerea foarte trăznită de a simplifica vegetația și copacii.
Am sfârșit prin a folosi o tehnologie foarte asemănătoare cu cea de catifelare
folosită la păr, ca să creăm vegetație,
să controlăm frunzele și să le facem să semene cu vegetația,
dar fără toate detaliile pe care le vedem în natură.
Să-i dăm o înfățișare caricaturală, pufoasă.
Seamănă cu un copac, și asta e suficient.
Copacii au fost catalogați des ca anghinare sau crenvuști în aluat.
De-acolo, a devenit un fel de joc:
„Poți să ghicești cu ce aliment seamănă asta?”
Copacii arată ca știuleții de porumb sau ca niște căpățâni de salată.
La fel și părul oamenilor.
De exemplu, avem personaje cu părul ondulat precum cartofii prăjiți.
Avem păr ca vata de zahăr.
Părul lui Frank seamănă cu rulourile de scorțișoară.
Și oricând ajungeam la întrebarea:
„Cum se simte sau cum arată asta?”
Cineva spunea: „Spaghetti.”
Chris a avut o idee.
„Ce-ar fi să punem o felie de șuncă pe fața ei?”
Nu șuncă adevărată, ci o șuviță de păr care arăta ca șunca.
- Catifelată? - Ca o felie catifelată de șuncă.
Cred că echipa noastră a fost hămesită.
Poate nu le dau destulă mâncare.
Sunt alimente simple.
Nu știu de unde a pornit ideea, dar e amuzantă.
Mereu eram în căutarea unei denumiri ludice
și mai degrabă din categoria alimentelor nesănătoase.
Ca mâncarea de pe un teren de softball.
Orice poți cumpăra de la butic se regăsește în natură.
Din asta e făcută lumea.
Sportul aduce oamenii împreună.
Nu am vrut să fie un serial despre sport. E mai degrabă un serial despre viață.
- Presărat cu destul softball... - Afară!
... pentru a-i da o savoare unică.
Dar nu într-atât cât să devină subiectul principal.
Pentru că e un serial bazat pe personaje,
iar acesta ar trebui să rămână subiectul principal.
Softball-ul este vehiculul prin care ei încearcă să-și găsească
apartenența la comunitate și senzația iubirii.
Acesta nu e un serial dedicat oamenilor pasionați de sport...
Am încercat.
... și nu este un serial făcut doar de oameni pasionați de sport.
Suntem o echipă de artiști, și chiar dacă eu am jucat softball,
nu îmi coordonam bine mișcările.
Avem o combinație reușită între cei care adoră sportul
și au făcut sport în copilărie.
Și cei care n-ar pune niciodată piciorul pe un teren de sport.
Există copii care au o pasiune brută sau energia brută
de genul: „Ce bine mă distrez!”
Apoi, există ceilalți copii care zic:
„M-a înscris tata.”
Ne trebuie un prinzător.
- Terrence! - O, nu!
Evident, când ești copil, te confrunți des cu faptul că ești ales ultimul.
Am jucat în Liga Mică
când eram foarte, foarte mic, dar singura mea amintire este
că mă jucam în noroi, cu viermi, smulgând iarba de lângă teren.
Am început să lucrez la serial fără să știu nimic despre softball.
Iar acum pot să spun: „Persoana asta e la prima bază”
și sunt mândru că știu.
Știu că au reprize și nu eseuri.
Asta-i cam tot ce știu despre baseball.
Dar nu e baseball. E softball.
Nu e baseball. E softball.
Ne petrecem mult timp gândindu-ne la viața interioară a personajelor.
Nu creăm un simplu personaj, ci un anume personaj.
Și sfârșim prin a ne analiza pe noi înșine.
Fiecare personaj e o versiune a combinației dintre mine și Carrie.
Astfel, complexitatea personajelor noastre provine
din faptul că se inspiră din realitate.
Acestea sunt personaje
de care te atașezi cu adevărat și cu care te identifici.
Eu mă regăsesc în toate.
Simt că lupta fiecărui personaj este universală.
Să aștepți validarea părintelui.
Sunt destul de bună?
Să-ți dorești prieteni.
Creaturile Scârbescu pe viață!
Să-ți dorești să cunoști iubirea.
- Îmi place să gătesc. - Și mie.
Sper ca oamenii să se regăsească în toate personajele.
Eu știu că găsesc în toate mici lucruri cu care rezonez.
Povestea experiențelor și a percepțiilor
constituie farmecul serialului.
Așa, amice!
Bună, mă bucur să vă văd pe toți.
Deși au existat provocări tehnice,
cred că în acest serial, mai mult decât în altele,
toată lumea s-a ridicat la nivelul așteptărilor și a plusat
la fiecare ocazie.
Realizarea unui astfel de serial se aseamănă mult
cu munca într-o echipă ca Pickles,
în care fiecare are puncte tari și puncte slabe
și ne reunim și încercăm să ne susținem reciproc
și să compensăm scăpările celorlalți.
Cred cu tărie că realizarea unui film este un sport de echipă.
Pentru că trebuie să-ți înțelegi coechipierii și rolul fiecăruia.
Când îți transmit o informație, știi ce să faci cu ea.
Și apoi, trebuie să o transmiți mai departe persoanei potrivite.
O echipă sportivă și o echipă de film seamănă,
în sensul că dacă eu nu-mi fac treaba,
atunci îi trag pe toți după mine. E aceeași presiune.
Ori nimerești mingea, ori nu o nimerești.
Dar trebuie să continui, orice-ar fi.
Nu te poți opri.
Suntem în slujba ideii că fiecare percepe lumea diferit.
Și că fiecare om din jurul nostru,
indiferent de cum se vede din afară,
trece prin aceleași experiențe, dar în felul lui.
În Câștigi sau pierzi, personajele sunt o echipă.
Simt că așa a fost și povestea serialului nostru.
Toți membrii echipei devin parteneri în creșterea acestui bebeluș.
Toți suntem părinții lui.
Acum e pe bune.
Toți au devenit serioși.
Tăcere pe platou.
Scuze! Asta-i treaba mea?
- Mulțumesc, Carrie. - OK.
Nu te uita direct în cameră și...
Da, mi-a plăcut mult să lucrez la proiect.
Îmi stă părul bine?
- Da. - Bine.
Încercăm să avem un set de bază pentru...
Avionul. OK.
E un elicopter?
- Avion. - OK.
- O să le auzim toată ziua. - OK.
De fiecare dată când aruncă, există o mișcare
care vine din spatele mingii.
Câine.
E ca o perucă țopăitoare.
Printre primele dăți când reveneam la...
Pasăre.
Alți câini.
OK.
Pompierii. Vai, nu, sper că n-a pățit nimeni nimic!
Mereu apare câte un sunet nou.
De câte ori pe zi se aude? Sau pe oră?
Nu sunt trenuri, sunt sirene, avioane, civilizație.
- Spuneți: „Pickles!” - Pickles!
CÂȘTIGI SAU PIERZI
Vizionează acum pe Disney+
Subtitrarea: Meda Gaborean