Downloaded from YTS.MX
Vi är animationsnördar som älskar den här formen.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Går det att göra i live-action, avstår vi. Så vi måste komma på knäppare saker.
Vi behövde satsa rejält för att hitta fram till nåt unikt.
Serien kommer att sticka ut.
Möt The Pickles
BAKOM KULISSERNA PÅ VINNA ELLER FÖRSVINNA
Pete Docter, bakom kulisserna.
På Pixar har vi gjort 27 animerade långfilmer.
Alla är jättesvåra. De är roliga, men de växer alltid i omfång-
- och vi måste snabbt få styrsel på dem. Vi är vana vid det.
När tv-serier i streamingform dök upp tyckte vi att det kändes intressant.
"Alla konventioner som vi vant oss vid gäller inte längre."
"Hur gör vi nåt som är uppdelat i mindre bitar"-
"och får folk att fortsätta titta?"
"Helt ny teknik används troligen."
"Nya problem uppstår nog som vi inte vet hur vi ska lösa."
"Så vi kör."
Kom igen nu, tagga till.
Vinna eller försvinna är vår första längre tv-serie.
Det är åtta avsnitt-
- där vi följer ett mixat mellanstadielag i softboll-
veckan fram till mästerskapsmatchen.
Åtta avsnitt på runt 18 minuter vardera. Det blir ungefär 145 minuter.
Det är längre än våra långfilmer.
Det är mycket animation att göra. Och på kortare tid.
De flesta av våra filmer, som är 90 minuter, tar fem år att göra.
Om man då räknar på det skulle 145 minuter ta åtta år att göra.
- Vi sa till alla: "Ni har fyra år på er." - Vi antog utmaningen.
Vi har mindre resurser, så vi får göra mer med mindre.
Jag undrar om nån av oss visste vad som väntade.
Vi ville ha en stor ensemble.
I en film räcker inte tiden till så många rollfigurer.
En historia med flera protagonister passar utmärkt till streaming.
Serien har inte en specifik huvudperson och flera bifigurer.
Vi har åtta som är lika viktiga.
Ni är alla vinnare.
I varje avsnitt skildras en ny huvudperson.
Och vi jobbar oss fram till matchen-
genom en massa olika rollfigurer.
- Säg "Pickles"! - Pickles!
Man får gå i nåns skor i en vecka-
- se vad personen har för problem och uppleva det genom animation.
Varje rollfigur har sin egen animationsgrej.
En rollfigursspecifik gestaltning av deras känslor.
Öva, öva. Du klarar det!
Softboll stressar Laurie, för hon vill imponera på sin pappa.
Laurie har ångest.
Hur känns det? Jag mår bra-dåligt.
Hur skakar man av sig det?
Hon har inget självförtroende. Dessutom är hennes pappa tränare för laget.
Tränaren sväller upp till en ballong.
Strike två!
Van är en hårt arbetande mamma.
Van skapar rena mammamagin med regnbågar och gnistor.
Hon sätter färg på den tråkiga miljön.
När hon kommer in på kontoret gör hon alla gladare.
Rochelle har playoffmatch i dag!
Rochelle är catchern. En svår position.
Världen rämnar och svävar för Rochelle när hon är stressad.
Frank har sin rustning.
Han är domaren och måste fatta beslut.
Vissa motsätter sig besluten. Så för att kunna hantera det har han en rustning.
Yuwen är pitchern.
I hans animation får vi följa med in i hans pappershjärta.
Snälla tyck om mig.
Ira ser världen genom ett toalettrulleperiskop.
Iras handtecknade värld tar sig in i dataanimeringen genom kalejdoskopet.
En annan rollfigur är Kai som är ny i stan och försöker hitta sin plats.
Kai flyger och sjunker.
Hon flyger när hon känner att hon hjälper andra och känner sig lyckad.
När hon stänger ner sjunker hon genom marken.
Det är roligt att hitta på nåt nytt till varje avsnitt.
Eftersom serien handlar om perspektiv-
- blev jag ibland extra fäst vid nån rollfigur och Michael vid nån annan.
Det har du rätt i. Han kommer in nästan som en frälsare.
Det gjorde avsnittet bättre, för vi utgick ifrån rollfigurens perspektiv.
Jag förstår inte riktigt varför det skulle få honom att slänga armarna framåt.
Vi tog båda perspektiven och blandade dem.
Vi förbättrade varandras idéer allteftersom.
Jag har aldrig jobbat med två regissörer där båda har lika mycket att säga till om.
Vi såg Yates och Carrie smälta samman och skapa tonen i serien.
Det var fint att se.
Carrie och Michael var manusfolk på Pixar.
Ett tag delade de kontor.
Vi pratade mycket. Vi slängde ut idéer och visade scener för varann.
Vi märkte att vi ofta uppfattade samma händelse på olika sätt.
Vi pratade jämt om varför vi uppfattade saker olika.
Vi analyserade jämt våra tolkningar av hur ett möte hade gått.
En av oss tyckte att det gick dåligt. Den andra tyckte att det gick bra.
Den tanken gav upphov till serien Vinna eller försvinna-
och hur vi upplever saker annorlunda.
Vi började träffas på kaféer efter jobbet och spåna kring olika saker.
Ibland improviserade vi dialog för att kunna få fram rollfiguren.
- Michael ritar jämt. - Ja, jag ritar jämt.
- Hans ritblock är fantastiskt. - Jag har alltid ett ritblock på mig.
Han provar sig fram till vilka rollfigurerna är-
hur de beter sig och hur de ser ut.
Ofta pratade vi om våra egna familjer. Som Vanessa, som är ensamstående mamma.
Det kändes intressant att berätta om en ensamstående mamma-
- för min mamma var det. Det är min syster också.
Rochelle, till exempel. Det här är jag i den här åldern.
I mellanstadiet försökte jag alltid tjäna pengar.
Jag ville nog bara köpa tv-spel.
Den första pitchen var att vi är i ett klassrum-
- och i varje avsnitt följer man med nån ny hem och ser hur den eleven har det hemma.
Carrie spelade softboll som liten och sa: "Eller ett softbollag."
Tjejerna som jag spelade med var inte de som jag gick i skolan med.
Jag spelade softboll som liten. Miljön är så unik och själva idrotten tycker jag om.
Det är en fin metafor för livet. Man är ute på planen och spelar.
Spring, Carrie!
Och det finns mycket tid till att begrunda sina misstag.
Man måste lära sig att gå vidare om man begår ett misstag och ladda om.
En homerun för morfar!
Vinna eller försvinna har "perspektivsynvinklar".
Det är animationslek. "Hur känns ångest?"
"Gör den till en rollfigur." Det verkar okomplicerat, men det är svårt.
Rösten till Lauries ångest-
- är en varelse som växer under hela hennes avsnitt.
Nu spelar vi upp dina misstag från i dag igen.
Den säger alla de värsta tankarna vi tänker om oss själva.
Vilket trauma! Det borde vi gräva i.
Det blev många versioner innan vi kom fram till rätt löjlighetsnivå på den.
Hur utvecklas den under avsnittet?
I början är Lauries ångest liten och obetydlig.
Sen växer den. Och vad blir den i slutänden?
Det ska vara roligt och inte äckligt.
Lermonster eller bajs var förslag som ofta lades fram.
Lou och jag sa att vi måste ta ett större grepp om det.
Vi kom fram till att Laurie vacklar mellan tro och tvivel.
Jag har tilltro, men ibland smyger sig tvivlen på.
Hon har tilltro till sin pappa.
Men hon ansätts av tvivel. Det använde vi som metafor.
Vi använde tron, som i den heliga anden, som metafor. Tvivlen blev en orm.
Klumpmonstrets sista skepnad har ringlat sig runt henne som en stor orm.
Laurie är baserad på Carrie till viss del.
Hon säger att hon inte är Laurie, men det är hon.
Det finns några få likheter mellan Laurie och mig.
Pappa var min tränare. Han är en toppenpappa och toppentränare.
Jag hade det kämpigt med softboll. Min koordination är inte så bra.
Härligt!
Det kändes alltid som om jag gjorde honom besviken. Och jag tror att det var så.
Jag lärde mig så mycket under den tiden.
Spring!
Man lär sig mycket av att spela i ett lag.
Jag känner igen mig i Laurie.
Att känna pressen, söka bekräftelse och inte tycka om idrotten.
- Har du kul? - Jätte.
Jag tyckte om idrott lite mer än Laurie-
- men jag kände ändå en del ångest. En av mina första tränare var min mamma.
Så jag vet hur det är att vid sidan av planen ha en förälder-
- som kanske är lite hårdare mot en själv än mot de andra spelarna.
Det är så klart kul... Under middagen senare pratar man om alla misstag.
Vi försöker få fram känslan av att vara människa-
- vad exakt det innebär och knyta ihop det med berättelsen.
Jag känner igen mig mest i Ira.
"Jag ska hitta på en rolig värld åt mig själv."
När jag var liten hängde jag med äldre kompisar. Det borde jag inte ha gjort.
Jag vet inte varför de hängde med mig.
Jag lärde mig mycket och mognade mycket då.
I Iras avsnitt ville vi visa-
- att han hade ett fantasiuniversum som bara små barn kan ha.
Handtecknat kändes som ett bra sätt att gestalta det på.
Allt man kan fantisera fram går att teckna.
Med handtecknat kunde vi verkligen-
omfamna ett litet barns fantasi.
Ira fick interagera med Cheryl, som står i kiosken.
När Ira tittar på Cheryl genom rullen-
- måste det handtecknade och dataanimerade överensstämma.
Det uppstod frågor. Ska det handtecknade kasta skuggor i den dataanimerade världen?
När man ser rollfigursperspektivet, hur påverkar det omgivningen?
Är det nåt som alla ser? Kan bara han se det?
Ska det som är hans fantasi påverka världen omkring honom?
Vi avstod från det, för det är bara Ira som ser det.
Det blir inte rimligt om det kastar en skugga.
Nåt av det mest spännande med serien är-
- att Carrie och Yates hämtar inspiration från så mycket i omvärlden.
Vi kollar på Tiktok, Youtube och annat.
Det är roligt att det får komma med i serien.
Bästa biten!
En del av rekvisitan i serien som förekommer flitigt är telefoner.
Alla barn har en telefon. Det blir många skämt och liknande-
som uppstår när man kollar i telefonen.
Man får följa med rollfiguren in i telefonen.
Hur det känns att messa och hur dejtingappar är.
Och hur det känns för en mamma som kollar i sin dotters telefon.
Det skiljer sig från när dottern tittar i den.
Och hur det känns att prata med okända på nätet. Det utvecklades hela tiden.
Skulle vi kunna gå in i den så att det känns som en annan värld där inne?
Man blir en avatar och det blir som ett tv-spel. Det ger större igenkänning.
Det skulle se unikt ut för alla roll- figurer och inte som nåt enhetligt.
För precis som i serien är det deras eget perspektiv på den digitala världen.
Lou tog fram en häftig 8-bitarsanimation till ett tv-spel som Ira spelar.
En liten hyllning till gamla tv-spel.
Frank springer runt i en dejtingapp och kör bort andra som vill matcha med honom.
Ibland när vi kommer till dejtingappen minns jag: "Just det, det är med."
Det är med så mycket att jag inte har koll på allt.
Frank känner jag igen mig i obehagligt mycket.
Jag är som Frank. Jag har gärna på mig väst.
Att varje avsnitt följer en viss rollfigur-
- gör att det går att utforska hur den rollfiguren uppfattar världen.
Det finns inte bara en verklighet.
Det finns inte bara ett sätt att se på världen.
Vad är unikt för det perspektivet? Vad känner de och hur skildrar vi det?
Till exempel måste Frank försvara sig-
- mot förolämpningarna som publiken skriker.
Hur ser de förolämpningarna ut?
Då hjälpte alla till. Alla avdelningar bidrog med idéer-
- så att vi kom fram till hur det skulle gestaltas.
Vad innebär det när rustningen åker på?
Åker den på direkt? Dyker den bara upp? Sker det en ljuseffekt?
När man ser det som scenografiavdelningen skapar, är det inte abstrakt längre.
Det är inte: "Jag har bara en teckning där Frank tar på sig rustningen."
Plötsligt känns det: "Så här ska det bli."
Det blir inspirerande, för då ska inget skapas längre.
I stället försöker man förmedla saker.
Strike!
Vi ville att publiken skulle förstå var rollfiguren befann sig känslomässigt-
och aldrig släppa den tråden.
Carrie och Yates var tydliga från början med-
att de ville ha häftiga övergångar.
Inte bara mellan scenerna utan även hur miljöerna ändras.
Nåt av det första vi gjorde var-
- när Frank sitter i klassrummet och tänker tillbaka på sin exflickvän.
Han sitter vid bänken i klassrummet-
- och tänker på ett minne på en annan plats.
Jag tycker alltid om hur man i pjäser mitt framför ögonen på publiken-
kan flytta olika delar av scenografin.
Jag har alltid tyckt om grejen att se nåt förändras inför ögonen på en.
Sakta ner lite och låt kameran åka runt så att vi kan följa hans tankegång.
Allt handlar om tajming och iscensättning.
Jag föreslog att vi skulle göra alla övergångar öppet framför tittarna.
När Frank går in i sina minnen byggde vi ihop två miljöer.
Så vi satte ihop skolan och lägenheten.
När kameran tittar åt ena hållet ser vi skolan-
- och med en enkel kamerarörelse hamnar vi i lägenheten.
Så vi kan växla sömlöst mellan minnet och verkligheten.
Då måste vi ta loss miljön för att det skulle fungera.
Såna små saker älskar jag med filmskapandet.
Det är filmiskt. Och det är det som scenen behöver känslomässigt.
Jag känner nog mest igen mig i Yuwen.
Han trycker undan sina känslor-
och han skojar mest bort saker och ting.
När Yuwen kastar i sitt avsnitt får vi se vad han tycker om sig själv.
Här kommer Yuwen-specialaren!
Vi måste se till att alla rörelser-
- återskapar hur softboll ser ut. Det var väldigt viktigt för Carrie.
Carrie ville att Yuwen skulle vara väldigt specifik när han kastade.
För vi ville visa att han är en stark pitcher.
Sen sa en animatör: "Jag ska prova en dubbel väderkvarn."
Carrie fick se det, och hon sa: "Jag hade fel. Så där gör vi."
"Är ni inte underhållna?"
En viktig sak för Michael och mig var att serien skulle vara stiliserad.
Det var tillåtet att vara överdriven med uttrycken.
Det är en karikatyr av livet.
Vi ville ha stora uttryck i serien.
Jättestora munnar.
Om nån som Yuwen ska uttrycka sig-
- tar vi bort näsan och gör munnen jättestor.
Det är en bullrig rollfigur.
Vi fick se bildmanusen och de var helgalna.
Vi undrade om de skulle gå att genomföra.
Det var saker som är svåra att göra med rollfigurer.
Vi bygger rollfigurerna som riktiga personer.
Munnen sitter på ett ställe, ögonen på ett annat.
Då förväntar man sig att de ska sitta kvar där.
Tänk om vi skulle flytta öronen eller näsan på rollfigurerna mellan varandra?
- Det var riktig hjärngympa för mig. - Vi uppfann ett nytt system till serien.
Vi kallar det internt för löstagna ansiktsdrag.
Det innebär att munnen, näsan och öronen är separata delar.
Delarna går att flytta till udda ställen för att få unika ansiktsuttryck.
Rob Russ gjorde ett test, som var bland det första vi gjorde med det nya systemet.
Han animerade en mening som innehöll alla bokstäver i engelska alfabetet.
The quick brown fox jumped over the lazy dog.
Då kunde vi se munrörelserna över ansiktet.
Det krävdes enormt mycket arbete för att sätta fast alla delar igen.
Man arbetar inte på endast en yta längre.
Man har flera delar som ska se ut som om de hör ihop. Det är svårt.
Ana och jag gjorde många tester för att krascha systemet.
Vi lade in fräknar på ställen som munnen skulle röra sig över.
Vad händer om vi lägger munnen ovanpå kinderna?
Vad händer om vi låter munnen glida runt på en rollfigur med skägg?
När produktionen börjat måste vi hantera skuggorna och rollfigurernas stommar.
Systemet har fortfarande skavanker.
Det var många som behövde rycka in och laga sånt som var trasigt i systemet.
Men det väckte spontanitet och glädje hos animatörerna, för de gjorde nåt nytt.
Som animatör får man en frihet när en rollfigur är så stiliserad.
Uttrycken går att överdriva, vilket inte går hos en realistisk rollfigur.
Att kunna ge animatörerna verktyg så att de kan leka är fantastiskt.
Eftersom det är en originalberättelse-
- finns det stor frihet och bredd att skapa en specifik stil för berättelsen.
Från början skulle världen skilja sig åt beroende på vems perspektiv vi följde.
När vi började diskutera konceptbilderna insåg vi att det skulle bli spretigt.
Vi behövde en så kallad grundvärld.
En mer karikerad värld än vår vanliga värld som alla ändå är tillfreds med.
Världen skulle också ha en mjuk känsla.
Så håret, gräset och träden är mjuka allihop.
Håret har gjorts på samma sätt som när vi gör ylletröjor i långfilmer.
"Tänk om vi skulle använda det till håret."
Det skulle kännas som filttyg-
men det var oklart hur det skulle se ut.
Så det krävdes mycket arbete-
- för att komma fram till hur stilen på det stiliserade håret skulle vara.
Vi passade på att prova nåt nytt-
- och sa: "Varje gång en svårighet uppstår ska vi passa på att göra ett designval."
Så vi fattade beslutet att förenkla växtligheten och träden.
Vi använde en liknande teknik som vi använde till håret-
- för att skapa växtlighet, styra löven och få det att kännas som växtlighet-
- utan att nödvändigtvis alla detaljer finns med, som det gör i naturen.
Det skulle se karikerat ut. Det ser ut som ett träd, mer behövs inte.
Träden beskrevs ofta som kronärtskockor eller korv på pinnar.
Det blev en lek till slut: "Kan du lista ut vilken matvara det här liknar?"
Träden och frisyrerna ser ut som majskolvar eller salladshuvuden.
Frisyrerna ser ut som skruvade pommes frites eller sockervadd.
Franks hår ser ut som kanelbullar.
Varje gång vi undrade hur nåt såg ut sa nån: "Spagetti."
Chris undrade om vi kunde sätta bacon på henne.
Inte riktig bacon, utan hår som ser ut som bacon.
Vi måste ha varit hungriga. Vi får kanske inte nog med mat.
Enkla, gulliga maträtter. Oklart ursprung, men roligt.
Vi letade alltid efter nåt skämtsamt och som drog åt snabbmat.
Det är mat man kan köpa på softbollarenan. Allt i kiosken finns i världen.
Världen är byggd på det.
Idrott är det som förenar alla.
Serien skulle inte handla om idrott, utan om livet.
Vi har lagt in precis lagom med softboll för att serien ska bli unik.
Men det är inte fokus på bara softboll.
Serien drivs av rollfigurerna och det ska alltid vara kärnan.
Med hjälp av softbollen försöker rollfigurerna hitta sin trygghet.
Serien är inte avsedd att vara bara för sportnördar, och...
...serien är inte gjord av enbart sportnördar.
Vi är konstnärer. Jag har spelat softboll men var inte den med bäst koordination.
Vi har en bra blandning av såna som vuxit upp med idrott-
- och såna som aldrig skulle gå ut på en idrottsplan.
En del barn känner starkt för idrott. "Jag får ut så mycket av det här."
Andra barn säger: "Pappa anmälde mig."
- Vi behöver en catcher. - Terrence. - Åh nej.
Jag blev ofta vald sist som liten.
Jag spelade baseboll i mellanstadiet-
- men jag minns bara att jag lekte runt på marken med maskar.
Jag kunde inget om softboll när jag började med serien.
Nu kan jag säga: "Den personen står på första bas." Det är jag stolt över.
Jag vet att man har inningar och inte touchdown.
Det är allt jag vet om baseboll.
- Fast det är inte baseboll, utan softboll. - Just det. Det är softboll.
Mestadels funderar vi på rollfigurernas känsloliv.
Vi försöker skapa specifika rollfigurer.
Och då betraktar vi oss själva.
Alla rollfigurer är en blandning av Carrie och mig.
Rollfigurerna känns förhoppningsvis äkta för att de är grundade på nåt verkligt.
Det är rollfigurer som man verkligen bryr sig om och identifierar sig med.
Det som rollfigurerna går igenom är sånt som alla går igenom.
- Bekräftelse av en förälder. - Duger jag?
- Att vilja ha vänner. - Läktarlaget för alltid!
- Att vilja finna kärleken. - Jag älskar matlagning.
Jag hoppas att tittarna känner igen sig i alla.
Jag ser små delar i alla som jag känner igen mig i.
Hela väven med upplevelser och perspektiv är det fina med serien.
Så ska det vara.
Hej! Kul att ses!
Det fanns tekniska svårigheter-
- men i det här projektet tog alla sig an svårigheterna-
- så att resultatet skulle bli bästa möjliga.
Att göra en sån här serie liknar att vara med i ett lag som Pickles.
Alla har sina styrkor och svagheter-
- och vi försöker stötta varandra och hjälpas åt på områden man inte behärskar.
Filmskapande är ett lagarbete.
Man måste förstå vilka roller lagkamraterna har.
När andra ger en nåt ska man ta det vidare.
Man ska sen själv ge det vidare till rätt person.
Ett idrottslag och ett filmteam har många likheter.
Om jag inte gör mitt förstör jag för andra. Det är samma press.
Man träffar eller inte.
Men man måste fortsätta springa. Det går inte att stanna.
Vi gör det för att förmedla att alla har sitt perspektiv.
Alla runt omkring oss, oavsett vad de ser ut att göra-
upplever saker på sitt eget sätt.
Hur det än går samarbetar man.
Det har vår serie också handlat om.
Alla i teamet blir nån som hjälper det lilla barnet framåt.
Vi är alla föräldrar till serien.
Nu händer det. Nu blir det allvar.
Tystnad. - Ska jag säga det?
Titta inte rakt in i kameran och säg: "Det var ett jätteroligt projekt."
Sitter håret på plats?
- Ja. - Bra.
Vi försöker ha...
Jaha, flygplanet.
Är det en helikopter?
Ett flygplan. Det kommer att vara så hela dagen.
Varje gång han kastar lämnar softbollen efter sig en rörelse...
Hund.
Det är en liten trasselsudd.
Några av de första gångerna... En fågel.
Fler hundar.
Jaha.
En brandbil. Jag hoppas att det inte är illa.
Ett nytt ljud varenda gång.
Hur många kommer det varje dag? Eller varje timme?
Om det inte är tåg, är det sirener, flygplan och civilisationen.
- Säg "Pickles". - Pickles!
VINNA ELLER FÖRSVINNA Finns nu på Disney+
Översättning: Jussi Walles