Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
KAKAV ŽIVOT
Puno hvala.
Hvala, drago mi je što vas vidim. Hvala što ste došli.
Kako ste? Bok.
Puno vam hvala.
KAZALIŠTE BEACON, NEW YORK
Hvala.
Ja…
Prije godinu dana…
Vodio sam kćer kući iz škole.
Žena, kći i ja živimo u Brooklynu.
Pun je dućana koji prodaju pribor za pušenje sa slatkim imenima,
kao što su Veseli krug
i O, da, kanabis…
Moja kći Oona podigne pogled, ima devet godina,
pročita ime dućana i kaže: „Tata, što je Dobar život?”
Rekao sam da nemam pojma.
„Ovo nije to.”
U tom sam se trenutku sjetio
da bih se trebao potruditi da joj objasnim što su droge.
Rekao sam joj da se neki ljudi drogiraju i da im je od toga mozak sretan.
Ali lažno sretan.
Ne želiš biti previše sretan, jer ti onda treba više droge
da bi bio sretan kao prvi put.
Osmi ili deveti put si u ozbiljnoj gabuli.
Uglavnom, mama i ja ih ponekad koristimo.
Ne često. Više kad smo bili mlađi.
Ne tvojih godina. Tri godine stariji nego ti sad.
Naravno, moram joj objasniti što su droge.
Ali ne… Meni nitko nije objasnio.
Roditelji mi nisu objasnili.
U šestom razredu smo imali program U. Z. M. I., u osamdesetima.
Kratica koja je značila: „Učimo o zlouporabi, mislimo, ignoriramo.”
Kao da su bili nadrogirani kad su smišljali naziv.
Ono: „Trebamo četiri riječi.
Znamo što je ‘U’.
Majice u ponedjeljak idu u tisak.”
Majice su bile glavni dio kampanje.
Ironično je da te majice i danas nose
ljudi koji se aktivno drogiraju.
Prije programa U. Z. M. I. nisam razmišljao o drogama.
No kad su nam izložili mogućnosti, shvatio sam da trebam probati i odlučiti.
Predstavili su ih dosta uzbudljivo.
Rekli su da će nam prilaziti klinci. „Slušam.”
Klinci mi nisu prilazili.
To je bio najuzbudljiviji društveni događaj u mom djetinjstvu.
Klinci će vam prilaziti i nuditi crank…
I gljive…
I anđeoski prah.
Anđeoski prah?
Bio sam ministrant. Morao sam probati anđeoski prah.
Vinuti se u nebesa do svog Gospodina Isusa Krista.
Do dana današnjeg mi nitko nije ponudio crank.
Ni anđeoski prah.
Ni… Čak ni kokain.
Nikad nisam vidio kokain.
Ljudi mi ponekad ne vjeruju. Radim u noćnim klubovima.
Nitko se nijednom nije sjetio da mi ga pokaže.
Kako izgledam?
Tako me vide.
Neki dan je u Washington Square Parku ispred mene hodao neznanac.
Netko mu je rekao da iza njega hoda policajac u civilu.
Osvrnuo se.
I ja sam se osvrnuo.
Nije bilo nikoga.
Rekao sam mu: „Ne.”
Baš kao što bi rekao policajac u civilu.
Nikad se nisam rekreativno drogirao.
Na faksu su prijatelji pušili travu,
ali sa mnom je bilo najdosadnije pušiti.
Stalno sam ispitivao mrze li me.
I zašto me boli srce.
Jesam li bolestan? Tko je pred vratima?
Nisam bio dobro društvo,
pa sam se naprosto maknuo od toga.
Ali koristim lijekove.
Ne želim, ali moram,
zbog ozbiljnog problema s mjesečarenjem.
Prije 20-ak godina
u snu sam se bacio kroz prozor na drugom katu La Quinta Inna
u Walla Walli u Washingtonu.
Ne šalim se.
Kad to jednom učiniš, spominje se na svakom pregledu.
Prije 20 godina dijagnosticirali su mi rijetki poremećaj ponašanja u REM fazi.
To sam toliko spominjao u svojim nastupima
da, kad na studiju medicine uče o poremećajima spavanja,
u priručniku sam primjer poremećaja ponašanja u REM fazi
ja.
Moj tata je doktor.
Htio je da studiram medicinu. Nisam.
Ali sam ondje.
Gotovo predavač.
Prije par godina sam to spomenuo svojem liječniku,
da sam u priručniku ja primjer za RBD.
Rekao je da to nije dobro.
Kako to mislite?
Uspjeli smo.
Rekao je da je problem u tome što nije sasvim siguran
da je baš to moja dijagnoza.
Rekao sam da ćemo morati poslati grupni e-mail
jer puno ljudi na svijetu
misli da imaju bolest Mikea Birbiglije,
a Mike Birbiglia je možda nema.
Zamislite da je Lou Gehrig rekao…
„Zapravo se osjećam dosta dobro.
Mislim da bih mogao opet zaigrati bejzbol.”
Ljudi bi bili bijesni.
Tako je, upravo sam se usporedio s Louom Gehrigom.
Mjesečarenje spominjem
zato što sam prije 20 godina dobio tu dijagnozu
i prepisali su mi Klonopin.
Nedavno sam bio kod nove doktorice koja je čitala moj karton
i rekla: „Uzimate Klonopin već 20 godina?”
„Da.” A ona će: „Dobro.”
A ja…
To ne želiš čuti kad si kod doktora.
„Zabrinuti ste?”
„Znate li nuspojave?”
„Ne znam.”
„Depresija, gubitak pamćenja, loše motoričke vještine…”
A ja sam mislio da je to dio moje osobnosti.
Čudan je to trenutak u životu,
kad shvatiš da su nuspojave tvoja osobnost.
Postao sam nesiguran u svim dnevnim aktivnostima.
Svaku večer prije spavanja popijem dozu Klonopina, 1,5 mg.
Moram precizno prepoloviti tabletu.
Znate li za koga nisu tako precizni zadatci?
Za osobu s lošom motorikom.
Ja je prepolovim,
a na umivaoniku ostane hrpa Klonopina u prahu.
Onda me uhvati depresija
pa plačem u taj prah,
a suze ga pretvore u sorbet od Klonopina.
Onda poližem…
ono što mi izgleda kao pola miligrama,
ali definitivno nije pola miligrama.
Kako da to objasnim kćeri?
To je dobar život. Sjajna stvar.
Čini mi se da svašta ne mogu objasniti kćeri.
Ima devet godina i sve je teže,
jer kad su mlađi nekako nije bitno.
Onda su kao živahna vreća riže.
Samo se moraš pobrinuti da ostanu živahni.
Ni kad prohodaju ne možeš pogriješiti.
„Što je to?” „Jaje. Ja sam genijalac.”
Ni moja žena baš ne zna puno.
Pjesnikinja i komičar.
Zajedno smo kipar.
Naprosto ne znamo puno.
Pročitali smo na stotine knjiga o lišću.
A ne znamo baš najbolje opisati lišće.
Prije kojih godinu dana mi je postalo jasno.
Nazvala me mama.
Rekla je da je tata bio bolestan
i da ga je pokušala nagovoriti da ode doktoru, ali nije htio.
Onda je pao u kadi, pa je nazvala hitnu.
Odvezli su ga u bolnicu i otkrili da je imao moždani.
Razgovor je završio, bio sam sâm u spavaćoj sobi.
Otišao sam do ormara, počeo pospremati
i rasplakao se, tako sâm.
Ušla je moja kći Oona i pitala me što je bilo.
Rekao sam da je djed imao moždani.
„Tata, što je moždani?”
Tada sam shvatio…
Zapravo ne znam objasniti što je moždani udar.
Pokušao sam.
Znam glavne točke.
„To je ozljeda mozga, krvarenje u mozgu.”
Nakon toga je uslijedilo puno improvizacije.
„Mozak ti krvari.
Nisam siguran gdje je krv bila,
ali mislim da je bila u žilama.
Žile su tu, unutra,
ali sada je posvuda.
Bar mislim…
Na neki način su naša cijela tijela puna krvi.
Litre i litre, po cijelom tijelu.
Na neki način cijelo vrijeme krvarimo.
Možda je najbolje da pitaš mamu.
Ili djeda.
Ali ne ovaj tjedan.”
Onda je pitala hoće li djed Vin biti dobro.
Rekao sam da ne znam, da večeras idem kući.
Te večeri sam otišao u Providence na Rhode Islandu, u bolnicu,
dizalom se popeo na osmi kat,
na odjel, i vidio tatu koji je izgledao kao olupina.
Napola paraliziran, jedva govori.
Ušla je neurologinja i rekla: „Vince!
Napravit ćemo lumbalnu punkciju.”
Moj tata je umirovljeni neurolog.
U tom je stanju
predložio tip lumbalne punkcije.
Rekao je: „Vođenu lumbalnu punkciju.”
Impresivno.
I dobar pokazatelj koliko moj tata voli kontrolu.
Gledam polumrtvog neurologa
kako živoj neurologinji
govori kako da radi svoj posao. Mislim…
Kakav mansplaining.
Smrtno ozbiljni mansplaining.
Ako ne poznajete taj termin,
to znači da muškarac ženi objašnjava nešto što ona možda razumije bolje od njega.
Ja vama ne objašnjavam, samo prenosim.
Kao muškarac.
Bilo je grozno vidjeti tatu u tom stanju.
Kad sam bio mali,
uvijek sam ga gledao kao boga.
Kao mitsko biće.
Na neki način sam htio biti on,
jer je toliko znao.
Bio je doktor,
a u slobodno vrijeme je diplomirao pravo.
Da.
Do te mjere nije htio biti tata.
Bio je…
Kao da je tražio zanimaciju za vrijeme kad je mogao biti roditelj.
Iskreno, nismo bili sjajni klinci.
Uvijek smo htjeli tatu.
A on je htio još jednu diplomu.
Imali smo različite ciljeve.
Nikad nisam vidio tu tatinu stranu.
Kad sam bio klinac, neznanci su mi prilazili
i govorili da je stari sjajan doktor.
A ja bih rekao: „Dobro.”
Svi tako govore u Worcesteru u Massachusettsu.
„Tvoj stari je sjajan doktor.”
„Dobro. Nije moj tata.”
Mislim, je moj tata. Ovo je bilo baš frojdovski.
Ne znam hoće li ovo upasti u emisiju.
Cijela emisija je o mom tati. „Nije moj tata.”
„Kako je ono rekao da nije njegov tata?
Hoće li se ovo pretvoriti u kraj Kineske četvrti?”
Nije bio moj…
Nije bio moj doktor.
Netko mi je nedavno prišao kad sam vodio Oonu kući
i rekao da voli moje nastupe. „Hvala.”
Ooni je rekao da joj je tata sjajan komičar.
Ona je rekla: „Dobro.” Kužite?
Rekao sam joj da je razumijem.
Par ulica dalje pitao sam je što misli kad joj kažu tako nešto.
Rekla je: „Gubitak vremena.” Mislim…
Nitko mi nikad nije rekao ništa gore.
A poznajem Billa Burra.
Rijetko bih vidio tatu kao doktora.
Jednom sam kao klinac igrao nogomet.
Bio sam golman. Jednom sam se naglavce bacio na loptu.
Uhvatio sam je, ali me dečko iz druge momčadi šutnuo u glavu.
Znam.
Snagom koju je namijenio lopti.
Ne znam što se dalje događalo.
Rekli su mi da sam skočio i rekao da sam dobro.
Povjerovali su mi na riječ i ostavili me u igri.
Petnaestak minuta poslije samo sam odlutao s terena.
Na drugi teren.
Suigrači su potrčali za mnom i pitali me jesam li dobro.
Rekao sam im, citiram: „Što uopće radimo ovdje?”
Tata je dotrčao na teren, podigao me, odnio s terena i odvezao kući.
I pitao me sve ono što doktori pitaju pacijente.
„Kako se zoveš? Koje predmete imaš u školi?”
Zaključio sam da je to tatin posao.
A drugi put se to dogodilo
kad sam pohađao školu Saint Mary u Shrewsburyju u Massachusettsu.
Petkom navečer smo imali znanstveni klub.
U katoličkoj školi je to neka vrsta mafije.
„Vjerujemo da je Isus pretvarao vodu u vino, ali vjerujemo i u dinosaure.”
Kužite?
Svakog petka je drugi roditelj opisivao povezanost svog posla i znanosti.
Jednom je trebao doći moj tata.
Bio sam silno nervozan, pitao sam se što će reći.
„On nema pojma o znanosti.”
Došao je, donio svoje doktorske alate,
vadio jedan po jedan i objašnjavao kako rade.
Izvadio je trodimenzionalni model mozga i objasnio što su hemisfere.
Poslije mi je prišla hrpa klinaca, rekli su da je tata opako pametan.
Da je moj tata najpametniji.
Rekao sam: „Da, moj tata je najpametniji.”
Ali zašto mi ništa od toga nije objasnio prije?
Jer to je bila rijetkost.
Tatu sam viđao kad bi došao s posla, oko osam navečer.
Sjeo bi u kut dnevnog boravka, čitao ratni roman i mrštio se.
Svako malo bi poludio zbog neke sitnice.
„Kvragu, gdje su mi ključevi?”
„Moramo naći tatine ključeve!”
Cijeli život sam tražio te ključeve.
Skočio sam kroz prozor zbog njih.
Tati se ta šala ne bi svidjela.
Tražili bismo ključeve, a mama bi se molila.
Rekla bi da će se pomoliti svetom Antunu.
Sa sedam godina nisam mislio da će to upaliti.
„Treba nam konkretnija taktika za lociranje ključeva.”
Ako ne znate svetog Antuna, on je zadužen za pronalaženje stvari.
Nije baš osobit zadatak za sveca.
Nije lako postati svetac. Moraš izvesti tri čuda.
Onda ih moraju potvrditi.
Tu je puno zamračenog novca.
Puno: „Da, vidio sam.”
Onda ih kanoniziraju, ako imaju sreće.
Najčešće saznaju pet minuta prije smrti.
„Sjajna vijest, postao si svetac!”
A oni…
„Još nešto. Moraš tražiti tuđe ključeve.” Kažeš: „Ne!” I umreš.
Bio sam s tatom u bolnici u ožujku, bilo je strašno.
Ako ste bili s osobom koja je imala moždani…
Ne možete zamisliti ništa gore.
Ali, ako želite da budem posve iskren,
to ga je smirilo.
Pratite me. Većina šala je za vas.
Ali nekoliko je za mene.
To je obrambeni mehanizam.
Nadam se da pomaže i vama.
Mislim, uglavnom… Ovo je strašno.
Ali ponekad se zapitam gdje je taj moždani bio kad sam imao pet godina.
Kužite?
Kad sam bio klinac, bilo je: „Gdje su vražji ključevi?”
A sada: „Ključevi!” A ja…
Ne mogu reći da mi se ovo ne sviđa više.
Bar je malo pristojnije.
Pratite me. On je moj tata.
Smijem.
Bilo bi čudno da je riječ o vašem tati.
Da kažem da njegov tata kaže: „Ključevi!”
Rekli biste da je Mike stvarno pretjerao.
Najperverzniji komičar svih vremena.
„Mike Birbiglia se ruga bolesnim roditeljima publike!”
Uglavnom, s tatom sam u bolnici u ožujku.
Teško pomiče lice.
Mogu naslutiti što misli samo po očima.
A njegove oči
pokazuju strah.
Kako da to objasnim kćeri?
To nije dobar život.
Par dana poslije vratim se kući
i taj vikend vodim kćer da proslavu prijateljičinog rođendana.
Godišnje idem na valjda 200-300 rođendana.
To je ogroman dio mog života.
Kći ima šest prijatelja.
Prošle godine sam bio na 235 dječjih rođendana.
Industrija dječjih rođendana je baš izmaknula kontroli.
To mi je najomraženiji dio života. Stvarno…
Ne volim ih, jer ne volim kćerine prijatelje.
Smijem li to reći?
Ni sâm ne znam.
Kćer volim više od svega na svijetu.
Ne volim njezine prijatelje. Ne znam…
Ne znam jeste li se družili s devetogodišnjacima s kojima niste u rodu.
Nepodnošljivi su.
Kad sam s njezinim prijateljima, shvatim da stvarno ne razumijem pedofiliju.
Pratite me. Provući ću se kroz to tematsko minsko polje.
„Nismo te pratili ni s moždanim.”
Očito spominjem najgnjusniji zločin,
ali kad sam s njezinim prijateljima, stvarno ne kužim u čemu je stvar.
Tko bi se uopće htio družiti s tim ljudima?
Mislim, najgori su i najgluplji.
Pratite me. Imam primjere.
Dakle…
Dat ću vam primjer. Vozimo se na taj rođendan.
Tu smo ja, Jenny…
Moja žena Jenny, naša kći Oona,
jedan od njezinih prijatelja i njegov tata.
A tate su luzeri.
Možemo li malo govoriti o tatama?
Ne o meni, o drugom tati. Oni nemaju veze sa mnom.
Mislim…
Svi imaju mrtav pogled.
Nedavno su počeli mucati. Ulete u sobu i kažu:
„Ako netko pita, pokušao sam naći zobeno mlijeko.”
Kužite? Uvijek…
Uvijek očajnički traže alibi za neki sitan propust o kojem nemam pojma.
Uglavnom, tu je jedan tata. Zove se Rob.
Dobri smo prijatelji.
Jenny i ja ga zovemo Rob Brokula.
Hvala što se smijete.
Nama je to urnebesno. Brokula se nijednom nije nasmijao.
Sto puta smo ga tako oslovili,
mislim da je to zapravo zlostavljanje.
Dakle, tu smo ja,
Jenny, Oona, Brokula
i Brokulin sin Arrow, tako se zove.
Mislim, živimo u Brooklynu.
Poznajemo još Arrowa.
Poznajemo cijeli tobolac Arrowa.
Poznajemo…
cijelo jato Beaua. Mislim…
Uglavnom, vozimo se na rođendan i stanemo kod pekare.
Ovo me izluđuje kod devetogodišnjaka.
Arrow je tati rekao: „Tata, ne želim ciabattu s ‘vužmavinom’.
Želim običnu ciabattu.”
Htio sam mu reći: „Čuj, Arrowe.
Život će ti donijeti razne ciabatte.
Ako želiš ostati vjeran sebi, čekaj običnu.”
Kupili smo običnu ciabattu i krenuli dalje,
prema mjestu koje se zove Urban Air.
Ako ne znate takva mjesta,
ona su poput tvornica za proslave rođendana.
Neka vrsta skladišta s trampolinima i sladoledom.
I štapovima iz Američkih gladijatora kojima se klinci mogu mlatiti.
Čim uđete,
morate potpisati hrpu obrazaca.
Jer znaju da će se vaše dijete ozlijediti.
I stvarno su detaljni.
„Vaša će se kći zaglaviti ispod hrđavog trampolina.”
„Mike Birbiglia.”
„Možda joj u skoku glava zapne među gredama.”
„Mike Birbiglia.”
„Možda povrati po trampolinu.
Vi to morate počistiti svojom krpom, koju možete kupiti u dućanu Urban Aira.”
„Mike Birbiglia.”
Dok ispunjavate obrasce,
sa zvučnika se čuje:
„Angelinin rođendan, soba 571.
Joshuin rođendan, soba 1310.”
Kao sedmi krug pakla, a ja samo želim ići kući.
Srećom, naša kći se ozlijedila skoro odmah.
A to kažem…
Kažem „srećom” ne zato što to ikome želim,
najmanje svom djetetu,
ali ako će se već dogoditi, želiš da se dogodi što prije da izbjegneš gužvu.
Uglavnom, vozim Jenny i Oonu iz Urban Aira u hitnu.
Mogli bi imati i organizirani prijevoz, jer ondje je puno poznatih lica.
Nisam sasvim siguran da bi hitna trebala postojati. Naprosto…
Nisam sasvim siguran što rade.
Mislim da su je stvorili jer je netko imao napadaj panike
i vikao: „Trebam pomoć!”
Netko je pitao: „Kada?”
„Odmah!”
Neka dobronamjerna osoba je rekla: „Imam ovu praznu zgradu.
Možemo napisati „Hitna pomoć”,
a ja ću upaliti internet.”
To je sve, zar ne?
Mislim, hitna je Urban Air medicine.
Na četiri tjedna godišnje se pretvara u dućan za Noć vještica. To je loš znak.
Ušli smo, bili smo izvan sebe.
„Kći je krivo doskočila na trampolinu.”
Rekli su da treba liječnički pregled.
„Zato smo i došli.”
„Mi ne poznajemo liječnike.”
Poslali su nas dječjem ortopedu.
Doktorica je odmah rekla da Oona treba rendgen.
Oona me pogledala i rekla: „Tata, što je rendgen?”
Improvizirao sam. Rekao sam:
„Uđeš u stroj i zrake…
Zrake ti prođu kroz kožu…
I malo pogledaju…
Tvoje kosti, kužiš?
I onda se vrate, bar mislim.
Mislim, ne znam kako znaju da se trebaju vratiti,
ali držimo fige.
A onda angažiramo slikara
koji naslika kosti temeljem
onoga što su zrake rekle.
A sve to se odvija u onoj prostoriji.
Mama i ja ćemo biti ovdje. Ne smijemo se ni približiti svemu tome.
Preopasno je.
Ja…
S tobom će biti tehničari.
Nosit će pancirke.
Ti nećeš, ali nemoj time razbijati glavu.
I…
Vaša je, dečki!”
Zabrinuta je, s razlogom.
Za par minuta je doktorica izašla i rekla da je Oona slomila kost u stopalu
i da joj moraju staviti gips.”
Nosila je gips oko dva mjeseca.
Kad vam kći slomi stopalo,
osjećate se kao da je cijela obitelj slomila stopalo.
Smišljate puno aktivnosti za koje ne trebate stopala.
„Možeš sjediti na kauču i kipiti od bijesa.”
Oona se ljutila na Arrowa jer je na trampolinu skočio pred nju.
A ja sam se ljutio na Urban Air. U jednom trenu sam ih čak htio tužiti.
A onda sam se sjetio sve potpisane papirologije
u kojoj je jasno pisalo da nećemo tužiti Urban Air.
Ali obrasci ne sadrže spominjanje Urban Aira
u kontekstu komičarskog nastupa.
Da danas dođem u kazalište Beacon
i kažem da Urban Air ne bi smio raditi,
znali biste da se šalim.
Ne mislim tako o Urban Airu.
Mislim da je to sjajna tvrtka koja 365 dana u godini ozljeđuje djecu,
a to je komičarska hiperbola.
Da večeras kažem da ljude ne ubija oružje, nego Urban Air,
znali biste da je to sjajan primjer satire, časni sude…
Nakon situacije s Urban Airom i hitnom zaista sam shvatio
koliko malo mogu objasniti kćeri.
Mislim, ne znam joj objasniti moždane udare, rendgen ni droge.
Sve češće moramo objašnjavati seks, sve mlađoj djeci,
jer uređaji u svim džepovima imaju pristup pornografiji.
Tako da moramo objašnjavati i pornografiju.
Mislim, znam ključne točke,
ali žanrovi mi nisu sasvim jasni.
Zbunjuju me čak i jednostavniji žanrovi, kao što su kućni pornići.
Nakon seksa mi je jedina misao: „Bar nitko nije vidio.”
Nikad nisam pomislio: „Zašto nismo snimali?
Dobro, ponavljamo.
Daj mi 40 minuta.”
Moji sa mnom nisu razgovarali o seksu. S 12 godina sam imao tvrde bradavice.
Znam da to nije seks.
Imao sam tvrde bradavice.
To se ponekad dogodi u pubertetu.
„Ponekad”, jer kad sam skupio hrabrost da podijelim tu priču s cimerom na faksu,
smijao se punih pet minuta.
Kad je završio, rekao mi je, citiram: „Mislim da se to dogodilo samo tebi.”
S 12 godina sam imao tvrde bradavice, a uvijek sam bio hipohondar,
pa sam mislio da je to rak.
Ako poznajete nekog hipohondra, znate da ne pretjerujem.
Nisam mislio da je možda rak.
Mislio sam da imam rak.
„Što su sljedeći koraci?”
Nismo imali hitnu.
I nisam poznavao doktore.
Osim tate.
Uglavnom,
jedne noći sam ušao u dnevni boravak,
a on je čitao ratni roman,
i rekao: „Tata.
Mislim da imam rak.”
Rekao je: „Zašto to misliš?”
Rekao sam: „Bradavice su mi tvrde.”
On je rekao: „To nije simptom.”
Rekao sam: „Pogledaj”, i skinuo majicu.
Tata je ustao, prišao mi…
i opipao moje tvrde bradavice.
Bilo je lijepo.
Pratite me.
Moja obitelj ne pokazuje nježnost fizički.
Ne govorimo da se volimo. Ne grlimo se.
Kad je tata milovao moje tvrde bradavice…
Sjećam se kako sam mislio: „Nije ‘volim te’,
ali može.”
A onda mi je moj otac, dr. Vince Birbiglia,
dao najsažetiju medicinsku dijagnozu koju sam dosad čuo.
Rekao je: „Ne.”
I to je bio kraj razgovora.
Nikad se nisam više približio razgovoru o seksu.
Nismo fizički izražavali ljubav.
Možda ponekad.
Sjećam se kad sam imao oko pet godina i bio hipotoničan, opasno dehidriran,
To mi je ispričala mama.
Onesvijestio sam se, a ona me podigla, ubacila u auto i odvezla na hitnu.
Bila je medicinska sestra, rekla im je za hipotoniju
i da odmah trebam infuziju.
Rekli su da mora ispuniti obrasce za osiguranje.
Mahnito je ispunjavala obrasce.
Tata je radio u toj bolnici.
Došao je, snimio situaciju
i rekao: „Dajte vražjem klincu infuziju!”
I jesu.
To je čudna potvrda tatine disfunkcionalne osobnosti.
Jer je upalilo. A ja se svega toga ne sjećam.
Mama mi je pričala.
No sjećam se da su me primili u bolnicu na četiri dana.
Jedan dan je došao tata i bili smo sami.
Donio mi je lutku Znatiželjni George.
Ovoliku. Imao sam je cijelo djetinjstvo.
Milovao me po ramenu
oko 15 minuta.
To je bila tako mala gesta,
a ja je još uvijek pamtim.
Jenny i ja smo čista suprotnost s našom kćeri.
Mi pretjerujemo.
Saznat ćemo u čemu smo pretjerali kad odraste.
Govorimo joj da je volimo, grlimo je, stišćemo…
Prije par godina smo bili na baletnom nastupu i plakali u publici.
Jer joj ne ide, znate?
Umjetnici smo, imamo osjećaj za te stvari.
Puno je ranih pokazatelja.
Plakali smo jer smo potrošili tisuće dolara na te satove,
stotine sati na probe,
a neće postati profesionalka, ništa od toga.
Imali smo dobre razloge za plač.
Poslije sam pojurio k njoj, stisnuo je i rekao:
„Oona, bila si sjajna!”
A ona je rekla: „Tata.
Ti bi rekao da sam sjajna čak i da nisam.”
Znam.
Morao sam joj reći: „Imaš pravo.
Logika ti ide puno bolje od baleta.”
To zadnje sam izostavio.
To su sačuvati za trenutak kad mi s 15 godina kaže da sam smeće.
Reći ću joj: „I ja sam svašta mislio o tebi.
Kad si imala sedam godina. Šutio sam iz poštovanja.
Ali povjerio sam se skupini neznanaca u kazalištu Beacon u New Yorku.
Vrlo smo emotivni, ali neke stvari zadržimo za sebe.
Ja zadržavam ljutnju.
Osjetim je i zadržim u sebi.
Kad sam bio klinac, tata bi se naljutio.
Sjećam se da sam mislio da ja nikad neću biti takav.
Jer djeca ne znaju puno.
Ali upijaju sve.
Ako ste sebični, vaša djeca znaju da ste sebični.
Ako ste ljubazni, znaju da ste ljubazni.
Prije par mjeseci
Oona je primijetila da mi je Jenny ispekla palačinku kad sam se probudio.
Dobro ste čuli. Bila je samo jedna.
Ispekla mi je palačinku,
i ja sam joj zahvalio na palačinki.
Dobro je upoznata s mojim zdravljem i zna koliko palačinki smijem pojesti.
Jednu.
Htio sam učiniti nešto lijepo za nju jer ljubav izražavam brojenjem.
Ako plješćete, i vi ste takvi.
A ako ne plješćete, i vi ste takvi.
Ali gubite.
Niste znali da je u tijeku igra.
Prošle godine mi je Jenny rekla da ponekad ima osjećaj da brojim.
Rekao sam: „Da.”
Ništa ne skrivam.
Što misliš, zašto imamo ploču u kuhinji?
Naprosto nisam suptilan. Da bar jesam.
Jenny me opisuje kao pripovjedača našeg braka
kojeg nitko nije tražio.
Ponekad perem posuđe i: „Perem posuđe,
onda idem po sladoled za tvoje roditelje,
pa ću izvaditi dlake iz odvoda tuša.”
A ona kaže: „Ne moraš mi sve to govoriti.
Možeš samo obaviti i gotovo.
Ne moramo o tome razgovarati.
Jer i ja svašta radim.
Ne govorim o tome. Samo obavim i gotovo.
Rekao sam joj da ću joj za to dati pet bodova na ploči.
„I dalje zaostaješ za tri, ali nema veze.”
Sve brojim. Ne ponosim se time. Ne znam ni otkud mi to. Jesam li naučio od roditelja…
Ne znam kako biti u braku.
Nitko me nije naučio kako biti u braku.
Samo improviziram, svaki dan.
Moj brak nije ni sličan braku mojih roditelja.
Moji roditelji su se stalno svađali.
I Jenny i ja se svađamo, ali je drugačije.
Jer je Jenny introvert.
Svađe s introvertom svode se na dešifriranje tišine.
I odlučivanje koje tišine želiš pretočiti u riječi.
Neki dan smo išli po Oonu i Jenny je bila tiha.
Pitao sam što je, rekla je ništa. Nije bilo ništa.
To je bilo račvanje, kad se zapitam trebam li ispitivati
ili samo pustiti.
Zna li tko?
U braku sam već 16 godina, a nemam pojma.
Je li itko…
Tko je dugo u braku? Viknite, koliko godina?
Koliko ste godina u braku?
Trideset pet.
Trideset pet godina. Je li tko dulje?
-Četrdeset. -Četrdeset. A vi?
Pedeset sedam.
To je puno!
Prvo, kako se zovete?
Anne?
-A vaš muž? -Jan.
Vaš muž se zove Jan?
A vi se zovete Anne?
Dobro. A…
Dobro sam čuo? Anne i Jan?
Jeste li stvarne osobe? Jeste li…
Dakle, Anne i Jan su u braku 57 godina.
Usput, moji roditelji su u braku 60 godina.
Da. Predugo, ha?
Mislim…
Kad sam bio u dvadesetima mami sam rekao nešto što sam dugo držao u sebi.
„Mama, ako se ikad poželiš razvesti od tate,
mi se nećemo buniti.”
Mislio sam da će reći: „Hvala.” Kužite?
Ali rekla je nešto što neću zaboraviti.
Rekla je: „Michaele,
ne možeš razumjeti tuđi brak.”
Slažete li se, Anne?
Jane, slažete li se vi?
Anne i Jan…
Ili „Jan i Anne”?
Dakle, Anne i Jan…
Vi ste Rob Brokula u ovoj publici.
Meni je ovo urnebesno.
Vama vjerojatno nije.
Vaš život je stalno ovakav.
Anne, zamolit ću vas za savjet.
Da ste u toj situaciji i pitate Jana
o čemu razmišlja, a on kaže: „Ni o čemu”,
biste li ispitivali
ili biste pustili?
-Ispitivala. -Ispitivala. Anne kaže da bi ispitivala.
A Jan…
Biste li vi ispitivali ili biste pustili?
Pustio bih.
I zato funkcionira, dame i gospodo.
Zato Anneina i Janova priča ima sretan kraj.
Jer…
Oni su ulje i ocat koji tvore uspješnu bračnu salatu.
Ja sam na tvojoj strani, Anne.
Jesam. Ispitujem.
Mislim da je bolje znati više nego manje.
Pitao sam Jenny o čemu razmišlja.
Rekla je: „Ništa”, još odlučnije.
A onda sam promijenio taktiku.
„Gdje si dosad bila?”
Rekla je: „Kod kuće, gledala sam vijesti i rastužio me rat.”
Pitao sam je: „Misliš li da sam ja kriv za to?”
Odgojili su me kao katolika. Znam da bih mogao biti kriv za sve.
Mislim da je moguće da sam toliko masturbirao
da sam izazvao rat na Bliskom istoku.
Možda sam sanjar, ali mislim da je to tema pjesme „Imagine”.
Tati se ta šala ne bi svidjela.
Tati se mnoge moje šale ne sviđaju, osobito ako su sirove.
Ni ako su osobne.
Zato ne bi bio oduševljen
petominutnim izlaganjem o tvrdim bradavicama.
I ne voli političke šale. Zapravo,
kad sam bio u dvadesetima, pričao sam političku šalu
iz koje se razvila rasprava o politici.
Bilo je napeto.
Posjetio sam ga, izašli smo u šetnju
drvenom stazom iza njegove kuće.
Što smo dalje hodali,
postajalo je sve napetije.
Do te mjere da je postao zloban prema meni,
a onda sam i ja postao zloban prema njemu.
Vratio sam se do auta i rekao: „Bok, tata.”
A on nije odzdravio.
Rekao je: „Dobro…
Krenuo si drugim putem.”
I to je bilo to.
Odvezao sam se kući.
Osjećao sam se tako izgubljeno.
Cijeli život sam nekako htio biti kao tata.
A u jednom trenu sam zaključio da želim da on bude kao ja.
S mamom nikad nije bilo tako. S mamom sam blizak odmalena.
Ona je vrlo religiozna. I ja sam kao klinac bio vrlo religiozan.
Jer djeca vole čaroliju.
Ja…
Obožavao sam ići u crkvu jer su se svećeniku toliko smijali,
a imao je tako malo materijala.
Rekao bi: „Matej, Marko, Luka i mali Ivan.”
A ljudi bi rekli da je otac Patrick urnebesan.
Ja bih rekao: „Nije urnebesan.
Nema pravih šala, sve je već namješteno.”
Htio sam da me puste gore.
Da mi daju mikrofon.
Da me prijave za crkvene nastupe.
Rasturio bih.
Razapeo bih ih.
Razapeo bih ih u pravom kontekstu.
Kao klinac sam htio biti svećenik. Bio sam ministrant.
Odgovor je ne, nije.
Mislim da su znali da ne znam šutjeti. Tako sam izgledao.
Bio sam tako loš, tako sam loše puhao svijeće,
da mislim da su mislili da loše i pušim.
Znam.
Neki će reći da sam pretjerao.
Ja mislim da su oni svećenici u '80-ima pretjerali.
Mislim da moja šala nije ni približno toliko loša.
I mislim da to ne trebamo pustiti.
Odgojen sam katolički.
Sada mi je teško prijateljima opisati
koliko je religija urezana u moje djetinjstvo, ali povremeno se spomene.
Jenny i ja smo se nedavno vozili u Uberu
i ja sam se sjetio jedne crkvene pjesme.
Svih riječi.
Pjesma koja ide…
Zapamtite
Da je Isus Krist
Umro za nas
I uskrsnuo iz mrtvih
Svi ti stihovi su mi ušli u glavu
u Uberu, na putu prema ljekarni.
Od te religije se ne možete izliječiti.
To su vječne kemikalije religija.
Pogledao sam Jenny i rekao joj:
„Upravo sam se sjetio ove pjesme.”
I onda sam joj je otpjevao, kao sada vama.
Ali ona se nije smijala.
Imala je kameno lice.
Rekao sam: „Smiješna je, zar ne?” I otpjevao je glasnije.
I dalje je bila vrlo ozbiljna.
A onda mi je poslala poruku.
S udaljenosti od osam centimetara.
Pomislio sam: „Ups.”
Pogledao sam mobitel.
Na njemu je bila Jennyna poruka:
„Vozač ima krunicu na upravljačkoj ploči.”
Ja volim improvizaciju.
Rekao sam da tu pjesmu spominjem
zato što mi puno znači.
I želim da je ona nauči.
„Ponavljaj za mnom.”
Zapamtite
Kao klinac sam imao krunicu.
Baka mi ju je dala kad sam imao osam, za prvu pričest.
Ako ne znate što je krunica, to je kao abak za katolike.
Za brojenje molitvi, znate?
Ako ne znate što je abak, to je neka vrsta kalkulatora.
Katolički kalkulator.
Imao sam bakinu krunicu i molio bih se svake večeri prije spavanja.
Zdravo Marijo, Oče naš, Anđele čuvaru…
Kroz cijelo djetinjstvo je moja svijest
bila sačinjena od mene i Boga.
A u jednom trenu
ostao sam samo ja.
U svibnju sam s mamom posjetio tatu u bolnici.
Ona se molila, a ja nisam.
Podržavao sam je iz pozadine, kužite?
Ma znate.
Samo sam prihvatio situaciju.
Ona se molila jer je tata bio lošije.
Osim što se nije mogao micati, imao je blokadu u želucu.
Bio je tako loše da su mu morali staviti cjevčicu da izvuku tekućinu i plin.
Bio je u agoniji.
Želudac mu je bio proširen za skoro 13 centimetara.
Rekao mi je: „Michaele, umirem.”
Rekao sam: „Tata, ne mislim da umireš.”
Ali nisam znao.
Sljedeće jutro me nazvao komičar Jim Gaffigan.
Poznajem ga godinama, ali zvučao je drugačije.
Rekao je: „Hej.
Papa Franjo se želi sastati sa skupinom komičara,
a navodno si ti na listi, kao i ja.
Ne znam.
Ja ću ići.”
Iznenadio sam se. Rekao sam:
„Zna li papa da će komičari, ako ih pozove,
vjerojatno o tome pričati na pozornici?”
A Jim je rekao:
„Sigurno zna.
Ali možda malo smanji doživljaj sa zlostavljanjem.
Pomislio sam: „Hoću, kad ga oni smanje.”
Ti prva, Katolička crkvo.
Nemojte pljeskati, jer ćemo se pretvoriti u politički skup.
Prvo sam htio odbiti,
jer su moji roditelji godinama poticali mene i Jenny da vodimo Oonu u crkvu.
A mi nismo išli.
Ne zato što smo protiv religije.
Da bilo koje mjesto ima takvu prošlost…
Da u Brooklynu postoji supermarket u kojem se dogodio niz zlostavljanja,
više ne bismo kupovali ondje.
Čak i da kažu da se događa samo ponekad,
rekao bih: „Mislim da je to moja granica. Ponekad.”
Dakle, htio sam odbiti.
Ali taj dan sam bio s tatom u bolnici.
Rekao sam: „Tata, dobio sam poziv da upoznam papu.”
A on se ozario.
Kao djedica Joe u Charlieju i tvornici čokolade.
Tada sam shvatio da ću otići u Vatikan i upoznati papu.
U lipnju sam kupio avionske karte za sebe, Jenny i Oonu
i otišli smo u Rim.
Šetali smo Vatikanom. Bilo je iznenađujuće dirljivo.
Mjesto je prekrasno, naravno.
Objašnjavao sam Ooni
da su me odgojili u toj religiji.
Da baka M. J. u svašta vjeruje.
Da ja vjerujem u ponešto.
Da je puno tih umjetnina ukradeno.
„Ne bi trebala krasti umjetnine, ali ako nešto ukradeš, nemoj vratiti.”
Mislim da je to vatikanska lekcija. Ako kradeš, kradi na veliko.
I ne vraćaj.
A onda mi je Oona postavila pitanje koje me stvarno zateklo.
Rekla je: „Tata.
Tko je Isus?”
Pomislio sam: „Ovo je veliki propust u obrazovanju moje kćeri.”
Jer ona puno zna.
Zna grčke i rimske bogove,
egipatske i nordijske…
A nekako sam u potpunosti zaboravio Isusa.
Pokušao sam nadoknaditi.
„On je jedan tip, prije 2000 godina,
hodao je naokolo i bio Bog,
ali i sin Božji, imao je kult…
Dobronamjerni kult…”
Usput, to nije ni kontroverzno.
Da je Isus ovdje sa mnom, u kazalištu Beacon,
rekao bi: „Da, bili smo kult. Nas 12.
Najviše 70.”
Njega bi najviše zbunilo ovo što se dogodilo kršćanstvu.
Rekao bi: „Ovo mi uopće nije bila namjera.
Ja sam više kombinacija Davida Blainea i pučke kuhinje.”
To je bio dobronamjerni kult, i pritom ne vrijeđam kultove.
Donekle vrijeđam kultove.
Ne podržavam kultove,
ali se Jenny i ja često navučemo na dokumentarce o kultovima.
Pogotovo na prvu epizodu, jer uvijek prikazuje dijeljenje obroka i auta.
Uvijek pomislimo da ima smisla.
Otvorimo Google karte i gledamo gdje se nalazi.
Druga epizoda bude mračna.
„Onda smo se morali seksati s vođom.”
A ja se uvijek zapitam koliko često.
Ima vas 100. Koliko često uopće dođeš na red?
Jednom mjesečno? Jednom u tri mjeseca?
Znate li što sve ja radim jednom u tri mjeseca, a gore je od seksa s vođom?
Zapiši u kalendar!
Mislim da je to ključ svakog dobrog braka. Moraš zapisati u kalendar.
Ponekad ću se seksati s vođom.
Ponekad će se Jenny seksati s vođom.
Ponekad ću se seksati s Jenny i zvati je „vođa”.
Mislim da se to broji.
Moram paziti na ton kad govorim o kultovima.
Jer nedavno sam dobio e-mail kad je netko došao na moj nastup.
„Htio sam ti reći da sam uživao u nastupu,
ali da se pridružite kultu, Jenny bi se trebala seksati s vođom
češće nego ti.
To me stvarno uzrujalo.
Pomislio sam da stvarno loše prenosim svoj humor
kad netko ode s mog nastupa
i pomisli, A, da bih se mogao pridružiti kultu,
i B, da nisam svjestan da bi se u tom slučaju
Jenny morala seksati s vođom
češće nego ja.
Zato želim iskoristiti ovaj trenutak u nastupu i istaknuti
da je dijelom riječ o šalama.
Uglavnom, u Rimu sam s obitelji.
Zanimljivo je, kamo god kreneš u Rimu,
sve je puno kapelica i kipova Isusa i slika Isusa.
Do te mjere da sam pitao vodiča je li on bio ovdje.
„Znam da nije, išao sam u katoličku školu,
ali mislim da želite stvoriti dojam da jest.”
Na neki način je Rim odgovoran za prvi slučaj kulturnog prisvajanja.
Jer Isus od Rima nije dobio ono zabavno.
Nije dobio pizzu ni pastu.
Nije govorio: „Mamma mia!” s kompićima.
O Rimu zna samo da su se Rimljani pojavili u njegovom kultu u Jeruzalemu
i rekli: „Hej, to što radiš nam je super.
Sjajna klasična priča o vječnom siromaštvu.
Mislimo da bi bila zanimljivija da protagonist umre.”
Znam, ni ja nisam sretan.
Onda su ga ubili, što je jako tužno.
No još je perverznije što su ga ubili
i onda prodavali slike sebe kako ga ubijaju
i tako osvojili pola svijeta.
To je kao da obitelj Wilkes Bootk prodaje slike Lincolna.
Sve sam to rekao papi, bilo mu je urnebesno,
ali on ne govori engleski, pa tko zna.
Zapravo nismo nastupali za papu. Mislim da je to bila propuštena prilika.
Ondje je bilo puno sjajnih komičara.
Chris Rock, Stephen Colbert, Conan O'Brien, David Sedaris, hrpa ljudi. I ja.
Usput, jasno mi je da sam ja na kraju tog popisa.
U svibnju su mi poslali poziv za lipanj.
Poprilično sam siguran da su imali popis za travanj, ali su neki odbili.
A onda je papa pretražio „komičar” na svom Dellu…
On se preziva Bergoglio,
a ja se prezivam Birbiglia.
Mislim da je rekao: „On je Birbiglia. Ja sam Bergoglio.
Moj izgubljeni rođak!”
On ne govori tako.
Nije ni Talijan.
Iz Buenos Airesa je.
Ali mislim da komičarska zajednica još nije prihvatila taj naglasak.
Dok se to ne dogodi:
„Mamma mia! Ja sam papa!
Radimo pizzu od euharistije!”
Tati se ni ta šala ne bi svidjela.
Nismo nastupali za papu.
Papa je govorio nama,
komičarima,
o komediji.
To je sjajan primjer one da moć kvari.
Ako dođeš do toga da si tako dobar svećenik
da pomisliš: „Pozvat ću Chrisa Rocka
i reći mu što mislim o komediji.”
Kao da ja dođem u NASA-u i kažem: „Razmišljao sam o raketama.
Mislim da ih trebamo graditi i letjeti u njima,
a ne na njima, kao u crtićima.
I to je kraj mog govora o raketama. A sada svi poljubite moj vjenčani prsten.
A svi pomisle: „Znojan je.”
Papa nam je govorio o komediji.
A ovaj papa, papa Franjo, poprilično je dobar.
Ali samo u usporedbi s drugim papama.
Da ga upoznate na tulumu, rekli biste: „Koji lik…”
No u usporedbi s drugim papama je sjajan.
Pozvao nas je u takozvanu Apostolsku palaču
i održao govor o humoru.
Govor je trajao 40-ak minuta, ali zapisao sam što mi se najviše svidjelo.
Ovo mi se najviše svidjelo.
Bio je na talijanskom, ali dobili smo prijevod. Kaže:
„Dragi prijatelji, između toliko tužnih vijesti
i toliko društvenih i osobnih kriza,
vi imate moć za širenje osmijeha.
Vi ste rijetke osobe koje se obraćaju svim vrstama ljudi
iz različitih generacija i kultura.”
Lijepo je. Prijateljski, papinski.
A onda kaže: „Biblija kaže…” Tu sam se malo izgubio.
„…u početku svijeta, dok se sve još stvaralo,
Božanska je mudrost prakticirala vaš oblik umjetnosti za samog Boga,
prvog promatrača povijesti.”
Začudo, taj koncept me mučio još u osnovnoj školi.
Jer su nas u djetinjstvu učili o promatraču povijesti.
„Bog te promatra.
Uvijek.”
Sa sedam godina sam to shvatio doslovno. Kao da me prati u Chevyju Malibu.
„Što radi Mike Birbiglia?
Skriva pornografiju u šumi.
Pobrinut ću se da ne nađe curu do dvadesete.”
To proročanstvo se obistinilo, dakle Bog možda postoji.
Ta slika me pratila cijelo djetinjstvo.
S 15 sam počeo masturbirati.
Pretpostavio sam da Bog gleda i to.
Zato bih se namjestio, kao pred kamerom.
Ako u tom trenu gleda u monitor, htio sam da pomisli:
„Vidio sam puno 15-godišnjaka, ali ovaj mali je dobar.
Mogao bi postati profić.”
I jesam, što je sretan završetak.
Tehnički nije, ali…
No dobro. Onda je papa rekao…
„Ovo me podsjeća na priču iz Knjige postanka u kojoj Bog Abrahamu obeća sina.
On i žena Sara bili su stari i bez djece.”
Ona je imala 23 godine.
„Sara je začela i u starosti rodila sina.” Dvadeset četiri.
„Sara je rekla: ‘Bog mi je darovao smijeh.’
Zato su sina nazvali Izak, što znači ‘on se smije’.”
I na kraju je rekao: „Zapamtite.
Kad uspijete izmamiti smiješak na usne bar jednog gledatelja,
nasmiješili ste i Boga.”
To mi se svidjelo.
I onda nam je dao krunice.
Svatko od nas je dobio zelenu vrećicu s krunicom koju je blagoslovio,
a ja sam je u srpnju donio roditeljima.
Tata je slavio 84. rođendan.
Ondje smo bili ja, mama, moj brat Joe,
moje sestre Jean i Patty i sva naša djeca,
tatinih šestero unučadi.
Svi smo se okupili oko tate,
a ja sam mu donio tu krunicu.
Ozario se.
A onda je mama rekla: „Michaele, Bog te pozvao.”
Želim da znate…
Ne mislim da me pozvao Bog.
Kad je to rekla, htio sam reći: „Ne.
Pozvao me Jim Gaffigan…
Kojeg je pozvao Stephen Colbert.
A njega je možda pozvao Bog.”
Ali nakon godine kakvu su imali moji roditelji,
odjednom se zateknete kako govorite: „Da.
Pozvao me Bog.”
Pojeli smo tatinu tortu
i svi su krenuli kući.
Stajao sam pored tate, koji je ležao u krevetu.
Razgovarali smo. Mogao je govoriti, ali se nije sjećao zadnje godine.
Pitao sam ga o stvarima koje su se dogodile davno.
Rodio se 1940. u Bushwicku u Brooklynu.
„Kad si bio mali, je li se netko iz obitelji vraćao iz 2. svjetskog rata?”
Rekao je: „Da, ujak Charlie, ujak Joe i ujak Tony.
Svi su se vratili s ludim pričama o tome kako su za dlaku izbjegli smrt.”
„Jesu li te unovačili za Vijetnam?”
Rekao je: „Jesu, ali bio sam liječnik, pa su me smjestili u bazu u Teksasu,
gdje smo mama i ja upoznali puno najboljih prijatelja za cijeli život.”
„Na kojoj ste adresi živjeli u Bushwicku kad si bio mali?”
Rekao mi je adresu, unio sam je u mobitel
i povukao liniju
između kuće u kojoj je odrastao tata
i kuće u kojoj odrasta njegova unuka Oona.
Dijeli ih oko 6,5 km. Pokazao sam mu je.
Pomislio sam: „Kako mi tata ništa od toga nije ispričao prije?”
A onda sam pomislio: „Kako ga nisam pitao?”
Tata se počeo umarati i više nije mogao govoriti.
Ali bio sam s njim…
I želim biti uz njega.
Jer, kad vaš roditelj proživi ono što je proživio moj tata,
svjesni ste da ne znate koliko ćete ga još puta vidjeti.
Ispružio sam ruku i pomilovao ga po ramenu.
U očima sam mu vidio da mu se svidjelo.
Usne su mu se malo savile prema gore.
Milovao sam ga po ramenu 15-ak minuta.
Osjetio sam bliskost kakvu sam osjetio kao dijete,
kad mi je donio lutku Znatiželjnog Georgea u bolnicu.
I kad sam imao 12, a on je milovao moje tvrde bradavice.
Sljedeće jutro sam odvezao Jenny i Oonu u New York.
Par dana poslije vodio sam Oonu kući iz škole
i pomislio: „Kćer mogu naučiti samo jedno.
Da nikada nećemo znati sve.
Svi ćemo često griješiti.
I moguće je da nemamo ništa osim malih ljubaznih gesta.”
I možda je baš to
dobar život.”
Puno vam hvala!
Puno vam hvala što ste došli!
ZA MOJU KĆER OONU I TATU VINCEA
POSEBNA ZAHVALA RED HEARSEU NA GLAZBI
POSEBNA ZAHVALA PAPI FRANJI 1936.-2025.
Prijevod titlova: Jana Bušić