Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
HEZKÝ ŽIVOT
Díky moc.
Díky. Rád vás vidím, díky, že jste přišli.
Jak se máte? Ahoj.
Díky moc. Já…
Děkuju.
Jo…
Asi před rokem…
Vyzvedl jsem dceru ve škole. Se ženou a dcerou žijeme v Brooklynu.
Kolem jsou obchody pro kuřáky s roztomilými jmény.
Třeba „Zkouřená Susan“,
„Ano, jsme zelení“…
Mojí dceři Ooně je devět let, podívala se na jedno jméno
a zeptala se: „Tati, co je hezký život?“
Řekl jsem, že nevím.
„Já v tomhle nejedu.“
Pak mě ale napadlo, že to je chvíle, kdy bych jí měl vysvětlit drogy.
Tak říkám: „Někteří lidé užívají drogy, aby rozveselili mozek,
ale je to jen falešné veselí.
Navíc se to nesmí přehnat, protože pak člověk bere víc drog,
aby byl veselý jako poprvé. A po osmi devíti pokusech je to průšvih.
S mámou je občas užíváme.
Ne moc často, to jsme ještě byli mladší.
Ne ve tvém věku, tak o tři roky starší, než jsi ty.“
Takže vysvětluju drogy vlastní dceři,
ale nikdo je nikdy nevysvětlil mně.
Rodiče mi je nevysvětlili.
Nejblíž jsem k tomu měl v šesté třídě,
během programu D.A.R.E. To bylo v 80. letech.
Byla to zkratka, která znamenala „vzdělání v odporu proti zneužívání drog“.
Zní, jako by ji stvořil někdo na drogách.
Chápete to. „Musí to být pár slov!
Co je ‚D‘, to víme.
Trička tiskneme v pondělí!“
Ta kampaň zahrnovala spoustu triček.
Ironií je, že ta trika dodnes nosí lidé,
kteří zrovna ujíždějí na drogách.
A…
Před programem D.A.R.E. jsem o drogách neuvažoval,
ale když jsem viděl ty možnosti,
napadlo mě, že bych to měl zkusit, abych se rozhodl sám.
Všechno to znělo dost zajímavě.
Říkali: „Přijdou za vámi děti.“ To znělo zajímavě. Za mnou nikdo nechodil.
Tohle byl nejvíc vzrušující vývoj
mého dětství. „Děti vám budou nabízet piko…
a ti starší…
andělský prach.“ Říkám: „Andělský prach?“
V šesté třídě jsem ministroval. „Andělský prach musím zkusit!
Vznesu se k nebi ke svému Pánu, Ježíši Kristu!“
Dodnes mi nikdo nenabídl piko
ani andělský prach.
Vlastně… Vlastně nic, ani kokain. Kokain jsem nikdy ani neviděl.
Někdy mi lidi nevěří, když to řeknu, dělám v nočních klubech.
Nikoho nikdy nenapadlo si říct: „Ukážeme ho Mikeovi.“
Jak vypadám?
Takhle mě berou ostatní. Byl jsem ve Washington Square Parku.
Přede mnou šel neznámý člověk.
Někdo mu řekl:
„Jde za tebou tajnej fízl.“
On se ohlédl směrem ke mně
a já se ohlédl za sebe.
A tam nikdo nebyl.
Tak jsem tomu člověku řekl: „Ne.“
Což je přesně věc, co by řekl tajnej fízl.
Nikdy jsem nebral ani rekreační drogy. Na vysoké kamarádi hulili trávu,
ale se mnou byla při hulení nejmenší zábava.
Jsem ten, co se ptá: „Lidi, vy mě nesnášíte?
Proč mě bolí srdce? Není to křivice? Kdo je za dveřmi?“
Nebyl jsem dobrá společnost,
tak mě to všechno trochu minulo a…
Beru ale léky na předpis.
Nechci, ale musím,
protože jsem silně náměsíčný.
Asi před 20 lety jsem ve spánku prošel oknem v prvním patře
hotelu La Quinta ve Walla Walla ve Washingtonu.
Nekecám. A když to jednou uděláte, u doktora to na vás vždycky vytáhnou.
Před 20 lety mi diagnostikovali vzácnou nemoc jménem
porucha chování v REM fázi.
Ve svých speciálech jsem o ní mluvil tolikrát,
že když jdete na medicínu a studujete poruchy spánku,
v diagnostickém manuálu je jako příklad poruchy chování v REM fázi
moje jméno.
Táta je doktor. Chtěl, abych šel na medicínu, já to nechtěl.
Ale jsem tam.
V podstatě učím.
Před pár lety jsem to řekl doktorovi přes spánek.
Řekl jsem, že jsem jako příklad v manuálu. A on na to: „To není dobrý.“
„Jak to myslíte?
Dokázali jsme to.“
Řekl, že si není jistý, jestli je to přesně moje choroba.
Říkám: „Tak to bude chtít hromadný e-mail.
Na Zemi je totiž spousta lidí,
co si myslí, že mají nemoc Mikea Birbiglii,
ale Mike Birbiglia ji možná nemá.“
Představte si, že by Lou Gehrig…
řekl: „Vlastně je mi fajn.
Asi zase můžu hrát baseball.“
Lidi by pukli vzteky.
Ano, přirovnal jsem se k Lou Gehrigovi.
O náměsíčnosti mluvím,
protože mi před 20 lety diagnostikovali tu poruchu chování a předepsali Klonopin.
Nedávno jsem byl u nové doktorky. Dívala se na moje hodnoty
a řekla: „Berete Klonopin 20 let?“
Říkám, že jo, ona že fajn.
A já…
Tohle od doktora zrovna slyšet nechcete.
Ptám se, jestli má obavy. Ona: „Znáte nežádoucí účinky?“
Ty jsem neznal.
A ona: „Deprese, ztráta paměti, problémy s motorikou…“
Já myslel, že to je moje osobnost.
Je to zvláštní okamžik v životě člověka,
když si uvědomíte, že vaše osobnost je nežádoucí účinek.
Od té doby si přehnaně všímám všech svých denních aktivit.
Před spaním si musím vzít ten Klonopin. Jeden a půl miligramu.
Musím tabletu rozlomit přesně v půlce.
Víte, kdo by neměl dělat tak precizní úkony?
Někdo se špatnou motorikou. Samozřejmě ji rozlomím
a na dřezu je hromada prachu z Klonopinu.
Pak mám depresi,
brečím do toho prachu
a slzy se s ním mísí v klonopinový sorbet.
Potom slíznu…
co považuju za půl miligramu…
ale určitě to není půl miligramu.
Jak to mám vysvětlit dceři?
To je hezký život. Jo, je to paráda.
Mám pocit, že dceři nedokážu vysvětlit hromadu věcí.
Je jí devět a je to čím dál těžší, protože když jsou mladší, nesejde na tom.
Jsou jako oživlý pytlík rýže,
stačí je udržet naživu.
I když jsou z nich batolata, je to pořád pohoda.
„Co je to?“ „To je vejce. Jsem génius.“
Ale…
Manželka toho taky zas tak moc neví. Je básnířka. Já jsem komik.
Společně jsme sochař.
Jen toho moc nevíme.
Přečetli jsme hromadu knih o listí.
Ale stejně listí neumíme vysvětlit.
Asi před rokem mi to začalo docházet,
protože mi volala máma.
Řekla: „Táta byl tenhle týden nemocný.
Chtěla jsem ho dostat k doktorovi, on nechtěl jít.
Včera upadl ve vaně,
zavolala jsem sanitku.
A když ho převezli na pohotovost, ukázalo se, že měl mrtvici.“
Ukončili jsme hovor,
já byl sám v ložnici, otevřel jsem šatník a přerovnával si věci.
A pak jsem se rozbrečel.
Přišla tam moje dcera Oona a zeptala se: „Tati, co se stalo?“
Říkám, že děda měl mrtvici.
„Tati, co je mrtvice?“
A tehdy mi došlo…
že neumím vysvětlit, co je mrtvice.
Zkusil jsem to.
Znám ty základní věci.
„Je to poškození mozku, dojde ke krvácení do mozku.“
A pak už to byla volná asociace.
„Krvácí ti mozek,
nevím, kde ta krev byla,
ale nejspíš byla v cévách,
a to všechno je tady v hlavě.
Ale teď je to všude.
Asi…
Svým způsobem je celé naše tělo plné krve.
V celém těle máš spoustu litrů krve.
V podstatě celou dobu krvácíme.
Zkus se na to zeptat mámy.
Nebo dědy. Ale ne tenhle týden.“
Pak se zeptala, jestli bude děda v pořádku.
Tak jsem řekl, že nevím. Že se tam večer zastavím.
Tak jsem večer jel do Providence na Rhode Islandu. Do nemocnice.
Vyjel jsem výtahem do osmého patra
na oddělení mrtvic. Uviděl jsem tátu, byl svým vlastním stínem.
Nemohl hýbat polovinou těla, nemohl pořádně mluvit.
Vešla neuroložka a říká: „Vinci!
Provedeme lumbální punkci.“
Táta je neurolog na odpočinku.
A ve stavu, ve kterém byl,
navrhl druh lumbální punkce.
Řekl: „Navigovanou lumbální punkci.“
Což je působivé.
Ale taky to ukazuje, jak potřebuje všechno řídit.
Sleduju polomrtvého neurologa,
jak živé neuroložce říká, jak má pracovat.
To je mansplaining vyšší úrovně.
Mansplaining skoro ze záhrobí.
Pokud nevíte, co je „mansplaining“,
je to věc, kdy muž vysvětluje ženě něco, co ona sama může chápat lépe než ten muž.
Já to nevysvětluju, jen přibližuju.
Já takový nejsem, takže…
Vidět tátu v tom stavu bylo zničující,
protože když jsem byl malý, vnímal jsem tátu jako něco výjimečného.
Byl jako mytické stvoření.
Svým způsobem jsem chtěl být jako táta,
protože toho tolik věděl.
Byl doktor,
ve volném čase vystudoval práva.
Jo.
Tak moc nechtěl dělat tátu.
Řekl si…
Přemýšlel, co by mohl dělat v době, kdy mohl dělat rodiče.
Jako děti jsme nestáli za moc.
Vždycky jsme chtěli tátu…
a on chtěl další titul.
Naše cíle se neslučovaly.
Tuhle tátovu stránku jsem nikdy neviděl.
Když jsem byl malý, někdy za mnou chodili lidé
a říkali: „Tvůj táta je skvělý doktor.“
A já: „Jo, jasně.“
Ve Worcesteru v Massachusetts tak mluví všichni.
„Tvůj táta je skvělý doktor.“
„Jo, jasně, není to můj táta.“
Tedy, je to můj táta. Tohle bylo freudovské.
Nevím, jestli to nevystřihneme.
Celá show je o tátovi. „Není to můj táta.“
„Proč nejdřív tvrdí, že to není jeho táta? Bude to jako na konci Čínské čtvrti?“
Nebyl můj…
Nebyl to můj doktor.
Tuhle jsem vedl Oonu ze školy a někdo mě oslovil.
Řekl: „Miluju vaše vystoupení.“ „Díky.“
Pak říká Ooně, že je její táta super komik.
A ona na to: „Jo, jasně.“ Chápete? Já to chápal dokonale.
Ušli jsme pár bloků. Zeptal jsem se, na co myslí, když jí to někdo říká.
A ona: „Marní můj čas.“
Nic ošklivějšího mi nikdo nikdy neřekl.
A to znám Billa Burra.
Tátu jsem jako doktora vnímal jen výjimečně.
Vzpomínám si… Jako malý jsem hrál fotbal.
Býval jsem brankář. Jednou jsem po hlavě skočil za míčem.
Chytil jsem ho. A kluk z druhého týmu
mě kopl do hlavy…
No jo.
…silou, jakou chtěl kopnout do míče.
A zbytek historky neznám…
ale bylo mi řečeno, že jsem vyskočil a tvrdil, že jsem v pohodě.
Oni mi to věřili a nechali mě dál hrát.
Asi o 15 minut později jsem odešel z hřiště…
přešel jsem na jiné hřiště.
Přiběhli ke mně spoluhráči a ptali se, jestli jsem v pohodě.
Já odpověděl, teď budu citovat: „Co tady vůbec děláme?“
Táta pak vyběhl na hřiště, zvedl mě a odnesl pryč.
Pak mě vezl domů a pokládal mi otázky, co doktoři kladou pacientům.
„Jaké je tvé prostřední jméno? Jaké předměty máš ve škole?“
A mně došlo, že tohle je jeho práce.
Podruhé se to stalo…
Na základku jsem chodil do školy svaté Marie.
Ve Shrewsbury v Massachusetts. V pátky býval vědecký kroužek,
což je taková mafiánská přetvářka pro náboženství.
„Věříme, že Ježíš proměnil vodu ve víno,
ale taky tu byli dinosauři.“ Chápete?
Každý páteční večer jiný rodič vysvětloval,
jak věda souvisí s jeho prací.
Jeden večer to měl být můj táta. Nervózně jsem přemýšlel, co asi řekne.
Podle mě o vědě nic nevěděl.
On tam přišel, přinesl lékařské nástroje, jeden po druhém vytáhnul a vysvětlil,
k čemu slouží. Vytáhl trojrozměrný model mozku
a vysvětlil jeho hemisféry.
Pak za mnou chodily děti a říkaly, že mám hrozně chytrýho tátu.
Že mám toho nejchytřejšího tátu.
A já na to: „Jo.
Mám toho nejchytřejšího tátu.
Ale proč mi tohle neukázal už dřív?“
Moc často jsem to neviděl.
Vídal jsem, jak se táta vrací domů kolem osmé večer,
sedl si v obýváku do rohu, četl válečný román a mračil se.
Tu a tam se vytočil kvůli nějaké drobnosti.
Začal třeba řvát: „Kde mám sakra klíče?“
A já: „Musíme najít tátovy klíče!“
Hledal jsem je celý život.
Proskočil jsem kvůli nim oknem.
Tátovi by se ten vtip nelíbil.
Hledali jsme klíče, máma se pak modlila.
Řekla: „Pomodlím se ke svatému Antonínovi.“
Bylo mi sedm, říkal jsem si, že to asi nepomůže.
K nalezení klíčů byla třeba lepší taktika.
Pokud to nevíte, svatý Antonín je chlápek přes nacházení věcí.
Jako svatý z toho nevyšel moc dobře.
Svatým se nestanete jen tak. Musíte vykonat tři zázraky.
Ty zázraky musejí být ověřené.
Je v tom spousta špinavých peněz.
Lidi říkají: „Jo, přesně to jsem viděl.“
Při troše štěstí vás pak kanonizují.
Ale dozvíte se to tak pět minut před smrtí.
„Skvělá zpráva! Jste svatý!“
A vy už jen… Chápete?
„Ještě něco. Musíte lidem hledat klíče.“ A vy jen: „Ne!“ A pak je po vás.
Takže jsem s tátou v březnu v nemocnici. Ničí mě to.
Pokud jste byli s někým, kdo měl mrtvici,
nic horšího si nedokážete představit. Ale taky musím říct, budu upřímný.
Zklidnilo ho to.
Vydržte. Většina vtipů je pro vás,
ale pár jich je pro mě.
Takhle se s tím vyrovnávám.
Snad to pomůže i vám.
Většinu času je to fakt hrůza, ale jednou za čas si říkám:
„Kde byla mrtvice, když mi bylo pět?“ Chápete?
Když jsem byl malý, řval: „Kde mám sakra ty klíče?“
A teď je to jen: „Klíče.“ A já…
Nemůžu říct, že to druhé nemám radši. Je to trochu zdvořilejší.
Já to říkat můžu, je to můj táta. Já můžu.
U vašeho táty by to bylo divný.
„Táta toho chlapa říká: ‚Klíče!‘“ Napadlo by vás, že jsem zašel moc daleko.
Nejperverznější urážející komik všech dob.
„Mike Birbiglia se trefuje do nemocných rodičů diváků!“
Takže jsem s tátou byl v březnu v nemocnici,
nemohl ani pořádně hýbat obličejem.
Jeho výrazu jsem tak rozuměl jen přes jeho oči.
A ten výraz
v jeho očích
byl strach.
Jak to mám vysvětlit dceři?
To není hezký život.
O pár dní později jedu domů
a ten víkend vezu dceru na oslavu kamarádčiných narozenin.
Za rok navštívím tak 200 až 300 dětských oslav.
Je to velká část mého života. Já…
Dcera má šest kamarádů. Loni jsem byl na 235 narozeninových oslavách.
Průmysl narozeninových oslav se vymkl kontrole.
Je to nejméně oblíbená část mého života.
Nemám to rád. Nemám rád dceřiny kamarády.
Může se to říkat? Nevím.
Dceru mám radši než cokoli na světě. Ale její kamarády rád nemám. Nevím…
Nevím, jestli jste trávili čas s devítileťáky, kteří nejsou příbuzní.
Je to nesnesitelná banda.
Když jsem s jejími kamarády, říkám si: „Pedofily fakt nechápu.“
Vydržte. Projdu tímhle minovým polem.
Je to téma.
Říkáte si, že už ta mrtvice byla hrůza.
Samozřejmě je řeč o nejodpornějším zločinu,
ale když jsem s jejími kamarády, fakt to nechápu.
„Co je na tom bere?“
Kdo by chtěl trávit čas s takovými lidmi?
Jde o ty nejhorší a nejhloupější.
Vydržte. Mám příklady. Takže…
Dám vám příklad. Jedeme na tu oslavu,
jedu já, Jenny, Jenny je moje žena, naše dcera Oona,
jeden její kamarád a jeho otec. Ti tátové jsou k ničemu.
Můžeme chvilku probírat táty? Já ne, ostatní tátově. Nejsou jako já.
Teda…
Mají mrtvolné výrazy,
začali koktat, vrazí do místnosti
a říkají: „Kdyby něco, hledal jsem ovesné mléko.“ Chápete to?
Neustále potřebují alibi na přestupky, které neznám.
Jede s námi jeden z tátů. Jmenuje se Rob. Je to dobrý přítel.
S Jenny mu říkáme Brokolicovej Rob.
Díky, že se smějete.
Připadá nám to super. On se ale nesměje.
Nazvali jsme ho tak stokrát,
což je vlastně možná šikana.
Takže tam jsem já,
Jenny, Oona, Brokolice
a jeho syn Arrow, což je jméno.
Bydlíme v Brooklynu.
Není to jediný Arrow, kterého známe.
Známe jich celý tucet.
Známe…
stádo Beauů.
Takže jedeme na tu oslavu, zastavili jsme u pekárny…
A tohle mě na devítileťácích vytáčí.
Arrow řekl tátovi: „Tati, nechci ‚uosmauýnovou‘ ciabattu.
Chci ‚noumální‘ ciabattu!“
Chtěl jsem mu říct: „Hele, Arrowe,
život ti nadělí všechny druhy ciabatt.
Na tu ‚noumální‘ se vyplatí počkat.“
Koupili jsme tu „noumální“ a odjeli od pekárny
na místo zvané Urban Air.
Pokud ho neznáte… Pokud tahle místa neznáte,
je to jako továrna na oslavy.
Je to skladiště
s trampolínami a zmrzlinou.
Taky mají ty obalené tyče z American Gladiators,
kterými se děti můžou mlátit. Sotva tam vejdete,
musíte podepsat stoh formulářů, protože vědí, že si tam vaše dítě ublíží.
A jsou velice konkrétní.
„Vaše dcera se zasekne pod rezavou trampolínou.“
„Mike Birbiglia.“
„Možná se při výskoku zasekne v trámoví.“ „Mike Birbiglia.“
„Možná se pozvrací na rezavé trampolíně. Musíte to vytřít vlastním mopem.
Můžete ho koupit v našem obchodě.“
„Mike Birbiglia.“
A jak to vyplňujete,
z rozhlasu se ozývá:
„Angelina slaví narozeniny v místnosti 571.
Joshua slaví narozeniny v místnosti 1310.“
Je to sedmý kruh pekla. Já chci jet domů.
Mám štěstí, dcera se zraní téměř okamžitě. A říkám…
Říkám: „Naštěstí.“ Nikomu to nepřeju, už vůbec ne vlastnímu dítěti,
ale jestli se to má stát, tak co nejdřív, abyste se vyhnuli zácpám od Urban Air.
Takže jedu s Jenny a Oonou z Urban Air na urgentní příjem.
Mohli by si zařídit kyvadlovou dopravu, byla tam spousta známých tváří.
Nevím, jestli by urgentní příjem měl existovat. Prostě…
Nejsem si jistý, co tam dělají.
Myslím, že ta věc vznikla kvůli něčí panické atace.
Řval: „Potřebuju přijmout!“
Někdo se zeptal: „Kdy?“ „Hned!“
A nějaký dobrák si řekl, že má prázdnou budovu,
tak by na ni mohl napsat „urgentní příjem“
a k tomu hledat diagnózy na netu.
Tak to funguje, ne?
Urgentní příjem je jako lékařský Urban Air.
Čtyři týdny v roce je to tam jako na Halloweena. To je varovný signál.
Vejdeme tam. Jsme rozhození.
Říkáme: „Dcera na trampolíně špatně dopadla na nohu.“
A oni na to: „To by asi měla k doktorovi.“ „Proto jsme sem přišli.“
A oni: „Tady doktory nemáme.“
Tak nás poslali k dětské ortopedce.
Podle té by Oona měla jít na rentgen.
Oona na mě koukne a ptá se: „Tati, co je rentgen?“
Zkusil jsem to. Povídám: „No…
Je to takový stroj, který rentgenuje…
Rentgenuje skrz kůži.
Rozhlíží se.
A kouká ti na kosti.
Pak se vrátí ven.
Nevím, jak to dělá.
Ale držme si palce.
A pak je tam umělec,
který nakreslí tvoje kosti podle toho,
co mu ten rentgen řekne.
A všechno se to děje v místnosti tamhle.
S mámou počkáme tady.
My se k tomu nesmíme přiblížit.
Je to moc nebezpečné.
Takže…
Budou tam s tebou technici.
Budou mít neprůstřelné vesty.
Ty žádnou mít nebudeš. Nad tím ani neuvažuj.
A…
Tak do toho, hoši.“
Takže se bojí. Z dobrého důvodu.
O pár minut později totiž vyšla doktorka a říká: „Oona si zlomila kost v noze,
takže jí dáme sádru.“
Tu sádru měla asi dva měsíce.
Když si vaše dcera zlomí nohu, je to, jako by si nohu zlomila celá rodina.
Musíte vymyslet hromadu aktivit bez nohou.
Třeba sezení na gauči nebo zalykání se vzteky. Takže…
Oona byla naštvaná na Arrowa, protože skočil před ni,
já byl naštvaný na Urban Air. Říkal jsem si, že je budeme žalovat.
Pak jsem si vzpomněl na papíry, co jsem podepsal.
Výslovně tam stálo, že Urban Air nebudu žalovat.
Nikde tam ale nebylo nic o tom, že bych Urban Air zmínil
v komediálním představení. Takže…
Kdybych se tu dnes objevil a řekl:
„Urban Air by nemělo existovat,“ věděli byste, že je to vtip.
Takové pocity vůči Urban Air nemám.
Je to skvělá společnost, kde si děti ubližují 365 dní v roce,
což je komediální nadsázka.
Kdybych dnes tvrdil, že zbraně nezabíjejí, zabíjí Urban Air…
bylo by vám jasné, že jde o dokonalou satiru, Vaše Ctihodnosti…
Ale situace s Urban Air a urgentním příjmem mi ukázala,
jak málo věcí dokážu dceři vysvětlit.
Nevysvětlím mrtvice, rentgen ani drogy.
Postupně musíme vysvětlovat sex stále mladším,
protože všichni máme v kapse zařízení s přístupem k pornu.
Takže musíme vysvětlovat i porno,
zase znám ty základní věci,
ale v žánrech úplně jasno nemám.
Matou mě i ty jednodušší žánry, třeba domácí porno.
Po sexu si vždycky říkám, že je dobře, že to nikdo neviděl.
Nikdy jsem si neřekl: „Proč nenatáčíme?
Tak jo, ještě jednou.
Bude to na 40 minut.“
Se mnou sex nikdo neprobíral. Když mi bylo 12, ztvrdly mi bradavky.
Vím, že to není sex.
Měl jsem tvrdé bradavky.
To se během puberty někdy stane.
Říkám „někdy,“ protože jsem sbíral odvahu, abych to sdílel se spolubydlícím.
Pět minut v kuse se mi smál.
Nakonec mi řekl, budu citovat, řekl: „Ostatní to tak asi nemají.“
Takže mi bylo 12, měl jsem tvrdé bradavky a protože jsem byl hypochondr,
myslel jsem si, že mám rakovinu.
Pokud znáte hypochondry, víte, že nepřeháním.
Nemyslel jsem, že to může být rakovina. Věřil jsem, že ji mám.
„Takže co dál?“
Neměli jsme pohotovost…
neznal jsem doktory…
jen svého tátu.
A tak
jsem jeden večer vešel do obýváku.
On si tam četl válečný román.
Říkám: „Hele, tati,
myslím, že mám rakovinu.“
„Proč si to myslíš?“
„Mám tvrdé bradavky.“
„To není příznak.“
Říkám: „Tak se podívej.“ A svlékl jsem si tričko.
Táta vstal, přistoupil ke mně…
a ohmatal moje pekelně tvrdé bradavky.
Což bylo fajn.
Vydržte. V naší rodině se náklonost moc neprojevovala.
Neříkáme, že se máme rádi. Neobjímáme se.
Když mi táta pohladil moje pekelně tvrdé bradavky…
Vzpomínám si, jak mě napadlo: „Neřekl, že mě má rád…
ale tohle taky beru.“
A pak mi můj otec, doktor Vince Birbiglia,
sdělil nejkratší diagnózu, co jsem kdy dostal.
Řekl: „Ne.“
A to byl konec rozhovoru.
Blíž jsem se k rozhovoru o sexu nikdy nedostal.
Fyzicky jsme si náklonnost neprojevovali. Jen tu a tam.
Vzpomínám, že když mi bylo asi pět,
byl jsem hypotonický, to je nebezpečně dehydrovaný.
A máma mi vyprávěla historku. Omdlel jsem a ona mě hodila do auta.
Odvezla mě na pohotovost. Jako sestra jim vysvětlila, co mi je.
Že hned potřebuju infuzi.
Chtěli po ní, aby vyplnila formuláře.
Tak se zběsile vrhla do vyplňování.
Vešel táta, který pracoval v nemocnici, a obhlédl situaci.
Zařval: „Dejte mu sakra infuzi!“
A oni to udělali.
Což je zvláštní potvrzení tátovy dysfunkční osobnosti,
protože to zabralo, ale já si na to nevzpomínám.
Tohle mi vyprávěla máma. Vzpomínám si ale, že si mě čtyři dny nechali v nemocnici.
Jeden den za mnou přišel táta. Byli jsme tam jen my dva.
Přinesl mi plyšáka Zvědavého George.
Asi takhle velkého. Měl jsem ho celé dětství.
A jen mě hladil po rameni.
Asi 15 minut.
Bylo to drobné gesto…
ale mně uvízlo v paměti.
S Jenny to u dcery máme naopak.
Přeháníme to.
A jak moc to přeháníme, zjistíme, až dospěje.
Říkáme, že ji máme rádi, objímáme ji, tiskneme ji.
Před pár lety měla baletní vystoupení. Byli jsme v publiku a brečeli jsme,
protože jí to nešlo, chápete? A…
Děláme umění, máme pro něj smysl.
Tyhle věci se objevují v raném věku.
Brečeli jsme, protože jsme utratili tisíce za lekce,
stovky hodin jsme jezdili na zkoušky,
ale z ní profík nebude. To se nestane.
Ne, brečeli jsme ze správného důvodu. Pak jsem se k ní vrhnul, objal ji a řekl:
„Oono, byla jsi skvělá!“
A ona na to: „Tati, že jsem byla skvělá, bys řekl,
i kdybych skvělá nebyla.“
No jo.
Musel jsem jí říct, že má pravdu.
„Logika je u tebe mnohem silnější stránka než balet.“ No…
To poslední jsem jí neřekl. Schovám si to, až jí bude 15 a řekne, že nestojím za nic.
Řeknu: „Taky ti chci upřímně něco říct.
Když ti bylo sedm, neřekl jsem ti to,
ale podělil jsem se o to s cizími lidmi v Beacon Theatre v New Yorku.“
Jsme emotivní, ale dokážeme i něco skrýt.
Já třeba skrývám vztek. Zažívám vztek, ale držím ho v sobě.
Když jsem byl malý, táta se někdy naštval.
Tehdy jsem si říkal, že já takový nebudu.
Děti toho totiž moc nevědí,
ale hodně toho nasávají.
Pokud jste sobečtí, děti vědí, že jste sobečtí.
Když jste laskaví, vědí, že jste laskaví.
Před pár měsíci
si Oona všimla, že když jsem vstal, Jenny mi udělala lívanec.
Slyšeli jste správně. Jeden lívanec.
Udělala mi lívanec
a já jí za ten lívanec poděkoval.
Ví, jaký je můj zdravotní stav, takže ví, že správný počet lívanců, co můžu sníst…
je jeden lívanec.
Tak jsem pro ni chtěl udělat něco milého. Můj jazyk lásky je počítání bodů.
A pokud tleskáte, máte to stejně.
Pokud netleskáte, máte to stejně,
ale prohráváte.
Nevěděli jste, že je to soutěž.
Loni mi Jenny řekla:
„Někdy mám pocit, že počítáš body.“
A já: „Jasně.
Nijak to neskrývám. K čemu myslíš, že je ta tabule v kuchyni?“
Netajím se tím, kéž bych to tajil.
Podle Jenny jsem vypravěč našeho manželství,
o kterého se nikdo neprosil.
Myju nádobí a říkám: „Umyju nádobí, pak skočím pro zmrzlinu pro tvoje rodiče
a vytahám vlasy z odpadu ve sprše.“
A ona: „Nemusíš o tom všem mluvit.
Můžeš to prostě udělat a hotovo.
Nemusíme o tom mluvit. Taky dělám spoustu věcí.
Nemluvím o tom. Udělám to a je hotovo.“
Říkám: „Za tohle ti tady na tabuli napíšu pět bodů.
Prohráváš o tři, ale to nevadí.“
Zapisuju body. Nejsem na to hrdý. Nevím, proč to dělám. Možná to mám od rodičů.
Nevím, jak být ženatý.
Být ženatý mě nikdo nenaučil.
Improvizuju každý den.
Moje manželství nevypadá jako manželství rodičů.
Moji rodiče se pořád o něčem hádali.
S Jenny se taky hádáme, ale je to jiné.
Jenny je introvert.
Dohadování se s introvertem je vnímání ticha.
Rozhodujete se, které ticho má mít význam.
Tuhle jsme šli vyzvednout Oonu, Jenny se zdála tichá.
Ptám se, co se děje. Prý nic. Ale nebylo to nic.
Bylo to jako rozcestí, kde si říkám: „Mám do toho šťourat?
Nebo to nechám být?“
Ví to někdo?
Jsem ženatý 16 let, ale netuším.
Je tu někdo…
Má tu někdo dlouhodobé manželství? Kolik let?
Jak dlouho jste manželé?
Třicet pět.
Třicet pět let. Někdo déle než 35 let?
- Čtyřicet. - Čtyřicet. A co vy?
Padesát sedm.
To je hodně. To… Nejdřív mi řekněte, jak se jmenujete.
Anne?
- A jak se jmenuje váš manžel? - Jan.
Váš manžel se jmenuje Jan?
A vy se jmenujete Anne?
Dobře. A…
Chápu to správně? Anne a Jan?
Opravdu existujete?
Opravdu…
Takže Anne a Jan jsou manželé 57 let.
Mimochodem, mí rodiče jsou manželé 60 let.
Jo. Je to moc dlouho, že jo? Teda…
Když mi bylo dvacet, řekl jsem mámě něco, co jsem roky držel v sobě.
„Mami, kdyby ses s tátou chtěla rozvést,
nám to vadit nebude.“
Myslel jsem, že mi poděkuje, chápete?
Ale ona řekla něco, co nezapomenu.
Řekla: „Michaele, cizí manželství nikdy nepochopíš.“
Je to pravda, Anne?
Jane, myslíte, že je to pravda?
Anne a Jane…
Nebo „Jane a Anne“?
Takže Anne a Jane…
jste Brokolicovej Rob tohoto publika.
Podle mě je to k popukání. Podle vás to tak nejspíš není.
Takhle vy totiž žijete.
Anne, chci vás požádat o radu.
Kdybyste v té situaci byla s Janem a zeptala se:
„Na co myslíš?“ On by řekl, že na nic. Šťourala byste do toho,
nebo byste to nechala být?
- Šťourala. - Šťourala.
Anne říká šťourat.
Jane…
šťoural byste, nebo byste to nechal být?
Nechal bych to být.
A proto to funguje, dámy a pánové.
Proto má příběh Anne a Jana šťastný konec.
Protože…
jsou olej a ocet, co tvoří úspěšný manželský salát.
Souhlasím s vámi, Anne.
Fakt. Šťourám.
Podle mě je lepší vědět víc než míň. Zeptal jsem se Jenny, na co myslí.
Ona řekla, že na nic. Tak jsem přitlačil. Zkusil jsem to jinak.
Zeptal jsem se, co zrovna dělala. Řekla, že byla doma a sledovala zprávy.
Rozesmutnila ji válka.
Zeptal jsem se, jestli myslí, že je to má vina.
Vychovali mě jako katolíka. Moje vina může být v podstatě cokoli.
Je možné, že jsem masturboval tak moc, až jsem vyvolal válku na Blízkém východě.
Možná jsem snílek, ale myslím, že o tom ta písnička je.
Tátovi by se ten vtip nelíbil. Tátovi se nelíbí spousta mých vtipů.
Nejvíc ale nesnáší, když jsou vulgární…
a taky osobní.
Nelíbila by se mu…
ta pětiminutová část o tvrdých bradavkách.
Taky nemá rád politické vtipy. V mých asi 20 letech z politického vtipu
vyplynula dlouhá debata o politice
a… bylo to napjaté.
Byl jsem u něj na návštěvě,
šli jsme se projít po prkenné cestičce za jeho domem.
Čím dál jsme šli,
tím napjatější to bylo.
Došlo to do stádia, kdy mi prostě jen nadával.
Pak jsem začal nadávat já jemu.
Vrátil jsem se k autu, rozloučil jsem se s ním.
A on mě nepozdravil.
Místo toho řekl: „No…
vydal ses jinou cestou.“
A to bylo vše.
Já jel domů
a cítil se hrozně osamělý.
Celý život jsem si myslel, že chci být jako můj táta.
A v určitou chvíli jsem si uvědomil, že chci, aby on byl jako já.
S mámou jsem to tak ale nikdy neměl. S tou jsme si byli blízcí už odmalička.
Je silně věřící. Když jsem byl malý, byl jsem silně věřící,
protože děti milují kouzla.
A pak…
Rád jsem chodil do kostela. Kněz sklízel spoustu smíchu
s malým množstvím materiálu.
Řekl: „Matouš, Marek, Lukáš a Janek.“ A lidi: „Otec Patrick je vtipálek!“
Podle mě vtipálek nebyl.
Jeho vtipy neměly pointu. Všechno bylo připravené. A…
Říkal jsem si: „Pusťte tam nahoru mě. Dejte mi mikrofon.
Zapište mě na kostelní vystoupení.
Zabil bych.
Ukřižoval bych. Ve správném kontextu bych ukřižoval.“
Jako malý jsem chtěl být kněz.
Pak jsem byl ministrant. A ne, nedělo se mi to.
Asi proto, že všichni věděli, že moc mluvím. Je to na mně vidět.
Vůbec mi to nešlo.
Neuměl jsem svíce rozsvěcet, řekli si, že leštění mi taky nepůjde.
Ne, já vím.
Na někoho je tohle už moc.
Podle mě je moc, co dělali kněží v 80. letech.
Mé vtipy o tom nejsou zdaleka tak zlé.
Podle mě bychom to neměli nechat být.
Vychovali mě velmi katolicky. Současným přátelům se těžko vysvětluje,
jak moc bylo náboženství vetknuté v mém dětství, ale občas na to dojde.
S Jenny jsme nedávno jeli Uberem
a v hlavně mi začala znít písnička z kostela.
Všechna slova.
Ta píseň zní…
Pamatujte,
že Ježíš Kristus
zamřel za nás.
Pak z mrtvých vstal.
Tenhle text mi jel hlavou
v Uberu cestou do lékárny.
Z tohohle náboženství se nemůžete vyléčit.
Je to náboženský ekvivalent věčné chemikálie.
Tak jsem v tom Uberu koukl na Jenny a řekl:
„Vzpomněl jsem si na jednu písničku.“ A pak jsem ji zazpíval. Jako teď tady.
Ale ona se nesmála.
Zachovala kamennou tvář.
Říkám: „Legrační, ne?“ A zazpíval jsem ji hlasitěji.
Pořád se tvářila vážně.
A pak mi napsala,
i když seděla hned vedle.
Říkám si: „A jéje.“
Kouknu na telefon,
tam zpráva od Jenny, kde se stojí:
„Ten řidič má na palubce růženec.“
Umím improvizovat.
Řekl jsem: „Důvod, proč o té písničce mluvím,
je ten, že pro mě hodně znamená.
Chtěl bych tě ji naučit.
Opakuj po mně.“
Pamatujte!
Jako dítě jsem měl růženec.
Babička mi ho dala, když jsem měl v osmi první přijímání.
Pokud neznáte růženec, je to jako katolické počítadlo.
Počítáte na něm modlitby.
Pokud nevíte, co je počítadlo, je to jako kalkulačka.
Jako katolická kalkulačka.
Dala mi ho babička. Modlil jsem se každý večer před spaním.
Modlil jsem se Zdrávasy, Otčenáše a Slávy Otci.
Celé dětství jsem vnímal tak,
že jsem já a Bůh.
A v určitém okamžiku…
jsem byl jen já.
Takže v květnu jsem byl s mámou za tátou v nemocnici.
Ona se modlila, já se nemodlil.
Ale byl jsem jako tanečník v pozadí. Ano?
Chápete.
V podstatě jsem tam jako podpora.
Ale ona se modlí, protože táta se zhoršil.
Krom toho, že se nemohl hýbat, se mu zablokoval žaludek.
Bylo to tak zlé,
že mu museli krkem zavést sondu, aby odsáli tekutinu a plyn.
Hodně trpěl.
Břicho se mu nafouklo asi o 13 centimetrů.
Řekl mi: „Michaele, umírám.“
Já odpověděl, že si to nemyslím.
Ale nevěděl jsem to.
Další den ráno mi volá Jim Gaffigan, komik,
kterého znám už roky, ale měl úplně jiný tón.
Říká: „Ahoj, papež František
se chce sejít s nějakými komiky. Ty jsi na seznamu, já tam jsem taky.
Já ti nevím, ale pojedu tam.“
Překvapilo mě to. Říkám: „Chápe papež, že když pozve komiky,
tak ti o tom asi budou mluvit na jevišti?“
A Jim na to:
„Musí to vědět.
Ale možná brzdi s vtípky o zneužívání.“
Já si řekl, že přibrzdím, až přibrzdí oni.
Ty první, katolická církvi.
Netleskejte, pak se z toho stane shromáždění.
Nejdřív jsem chtěl říct ne,
protože už celé roky
mě a Jenny mí rodiče přesvědčují, abychom vzali Oonu do kostela,
což jsme ještě neudělali.
Nejsme proti náboženství,
ale kdyby to někde mělo stejnou historii…
Kdyby byl v Brooklynu obchod,
kde opakovaně zneužívají děti, nenakupovali bychom tam.
I kdyby se to dělo jen občas.
Řekl bych si, že to je můj limit. I občas stačí.
Takže jsem chtěl říct ne.
A pak jsem byl s tátou v nemocnici
a řekl jsem mu, že mě pozval papež.
Rozzářil se. Jako děda Joe v Karlíkovi a továrně na čokoládu.
Tehdy mi došlo, že poletím do Vatikánu a sejdu se s papežem.
V červnu jsem dostal letenku pro sebe, Jenny a Oonu. Letěli jsme do Říma.
Šli jsme Vatikánem a bylo to překvapivě emotivní.
Je to samozřejmě úžasné místo. Vysvětloval jsem to Ooně.
Říkám, že to je náboženství, ve kterém jsem vyrůstal,
že v tohle vše babička MJ věří,
v něco z toho věřím i já, že spoustu toho umění ukradli
a že si nemyslím, že by se umění mělo krást.
Ale když ho ukradne, ať ho nevrací.
To je poučení z Vatikánu. Když kradete, dělejte to ve velkém.
Nevracejte to.
Pak mi Oona položila otázku, která mě opravdu překvapila.
Zeptala se: „Tati, kdo je Ježíš?“
Napadlo mě, že tady jsem v jejím vzdělání udělal chybu.
Ona totiž ví spoustu věcí.
Zná řecké a římské bohy,
egyptské a severské bohy…
Ježíše jsem ale nějak zazdil.
Tak zkouším rychlokurz.
„Narodil se asi před 2 000 lety,
chodil po světě a byl to Bůh,
ale taky byl Syn Boží, vedl sektu a…
Ta sekta to ale myslela dobře.“
Tohle ani není kontroverzní.
Kdyby tady se mnou stál Ježíš, řekl by: „Jo, byla to sekta. Bylo nás 12.
Maximálně 70.“
Překvapilo by ho, co se s křesťanstvím stalo.
„Takhle jsem to vůbec nemyslel.
Jsem napůl kouzelník a napůl potravinová banka.“
Byla to dobře míněná sekta. Nechci urazit sekty.
Možná trošku. Vždyť…
Ne, nepodporuju sekty,
ale musím říct, že s Jenny žereme dokumenty o sektách.
Hlavně první díly, tam vždycky jde o sdílení jídla a aut.
Říkáme si, že by to mohlo fungovat. Hledáme v mapách, kde je to místo.
V druhém díle se to zvrtne. „Pak jsme museli mít sex s vůdcem.“
Zajímá mě, jak často to bylo. Chápete?
„Je vás tam 100. Jak často na vás přišla řada?
Jednou za měsíc? Za čtvrt roku?
Víš, kolik věcí čtvrtletně dělám? A je to horší než sex s vůdcem!
Hoď to do kalendáře.“ Klíč ke spokojenému manželství.
Hoďte to do kalendáře.
Někdy budu mít sex s vůdcem.
Někdo ho s ním bude mít Jenny.
Někdy budu mít sex s Jenny a budu jí říkat „vůdce“. Spočítejme to.
Při řečech o sektách si musím dávat pozor na tón.
Nedávno mi přišel e-mail. Někdo byl na mém představení. Napsal:
„Představení jsem si fakt užil, ale vězte, že v sektě by Jenny měla sex s vůdcem
mnohem častěji, než byste ho s ním měl vy.“
To mě fakt rozhodilo.
Jak špatně podávám svoje vtipy,
když někdo odejde domů
a myslí si, že bych mohl vstoupit do sekty,
a že kdybych do ní vstoupil, tak nevím,
že by Jenny měla s vůdcem sex častěji, než bych ho s ním měl já?
Chci využít tuto chvíli, abych podotkl,
že něco z toho byly vtipy.
Jde o to, že jsem v Římě s rodinou a…
Je to zajímavé. V Římě jsou všude krásné kaple a sochy Ježíše,
obrazy Ježíše,
až jsem se musel zeptat průvodce, jestli tu Ježíš byl. Já vím, že nebyl.
Chodil jsem do katolické školy. Oni vyvolávají dojem, že tam byl.
V určitých ohledech je Řím prvním případem kulturního přivlastnění.
Ježíš si totiž pozitiva Říma neužil.
Neměl pizzu ani těstoviny.
Neříkal s kamarády „Mamma mia!“
O Římu věděl jen to, že se Římané objevili u jeho sekty v Jeruzalémě,
a řekli: „Líbí se nám, co děláš.
Je to klasický příběh chudého hrdiny.
Ale bylo by ještě lepší, kdyby hrdina zemřel.“
Ne, já vím. Taky z toho nemám radost.
A pak ho zabili, což je vážně smutné.
Ale ještě zvrhlejší je to, že ho zabili
a pak prodávali obrazy, jako ho zabíjejí,
aby ovládli polovinu světa.
Jako kdyby rodina Wilkese Bootha prodávala Lincoln Logs.
Vysvětlil jsem to papeži. Pobavilo ho to,
ale nerozumí anglicky, takže těžko říct.
Ne, před papežem jsme nevystupovali. Přišlo mi to jako promarněná příležitost.
Byla tam spousta skvělých komiků.
Byli tam Chris Rock, Stephen Colbert, Conan O’Brien,
David Sedaris, tihle lidi. A já.
Mimochodem, chápu, že jsem na konci seznamu.
V květnu mi volali, abych letěl v červnu.
Jsem si dost jistý, že pár lidí z dubnového seznamu odmítlo,
takže papež googlil komiky na svém notebooku Dell…
Jeho příjmení je Bergoglio,
moje příjmení je Birbiglia. Řekl si: „On je Birbiglia. Já jsem Bergoglio.
Můj dávno ztracený bratranec!“
On takhle nemluví.
Jen…
Není ani Ital.
Je z Buenos Aires.
Ale myslím, že komici s tím přízvukem ještě neskončili,
takže do té doby…
„Mamma Mia! Jsem papež!
Dáme si k eucharistii pizzu!“
Tenhle vtip by se tátovi taky nelíbil.
Před papežem jsme nevystupovali.
Papež promluvil k nám,
ke komikům,
o komedii.
Úžasný příklad toho, jak moc korumpuje. Jste tak dobrý kněz,
že si řeknete: „Pozvu k sobě Chrise Rocka
a řeknu mu, co si myslím o komedii.“
Jako bych šel do NASA vykládat svoje názory na rakety.
„Měli bychom je stavět a vypouštět,
ale ne venku jako v animácích.
Tím končím svoji řeč o raketách.
Teď mi polibte snubák.“
Všichni: „Fuj, je upocený.“
Papež k nám promluvil o komedii. Pokud ho neznáte,
papež František je docela dobrý,
ale jen v porovnání s ostatními papeži. Jako…
Kdybyste ho potkali na party, řekli byste si: „Co ten tady dělá?“
V porovnání s jinými papeži je super.
A pozval nás do Apoštolského paláce.
kde nám dělal přednášku o humoru.
Trvala asi 40 minut, ale vypsal jsem si, co se mi líbilo.
Tohle jsou opravdu věci, co se mi líbily. Bylo to italsky, ale tlumočili nám to.
„Drazí přátelé, přes všechny chmurné zprávy
a společenské i osobní problémy
máte moc rozdávat úsměvy.
Jste mezi nemnohými, kteří mohou promlouvat k lidem
z různých generací i kulturních pozadí.“ Milá slova přátelského papeže.
Pak řekl: „V bibli stojí…“ Tady mě trochu ztratil.
„…na počátku všeho, při stvoření světa,
se božská forma vašeho umění
projevovala jen před samotným Bohem,
prvním divákem v dějinách.“
Což je koncept, který mi nedá spát už od základní školy.
O svědku historických událostí nás učili,
když jsem vyrůstal. „Bůh vás vidí.
Vždy a všude.“ Vzala jsem to doslova. Bylo mi sedm.
Myslel jsem, že za mnou jede v Chevy Malibu
a říká si: „Co dělá Mike Birbiglia?
Schovává porno v lese. Tak to se postarám, aby až do 20 neměl holku.“
A to se splnilo, takže Bůh možná existuje.
Ale… tahle představa se mě v dětství držela.
V 15 jsem začal masturbovat.
Myslel jsem, že mě Bůh sleduje i při tom.
Tak jsem to trochu hrál na kameru.
Říkal jsem si, že když se bude koukat, řekne si:
„Viděl jsem masturbovat spoustu kluků, ale tohle je borec. Nebude z něj profík?“
Je ze mě profík, tím to vyvrcholilo. Technicky ne, ale…
Tak jo. Pak papež řekl…
„Vzpomínám na příběh z knihy Genesis,
kdy Bůh slíbil Abrahámovi, že do roka bude mít syna.
S manželkou Sárou byli staří a bezdětní.“
Bylo jí 23.
„Sára v pokročilém věku počala a porodila syna.“ Už 24.
„A pak Sára řekla: ‚Bůh mi daroval smích.‘
Proto ho pojmenovali Izák, což znamená ‚směje se‘.“
A nakonec řekl: „Pamatujte.
Když vykreslíte vědoucí úsměv na rtech byť jediného diváka,
usmívá se i samotný Bůh.“
To mi přišlo hezké.
Pak nám dal růžence.
Každému dal zelený váček s růžencem, kterému požehnal.
V červenci jsem ho přivezl rodičům. Bylo to na tátovy 84. narozeniny.
Byl jsem tam já, máma, brácha Joe,
sestry Jean a Patty, všechny naše děti,
tátových šest vnoučat.
Stáli jsme kolem táty
a já mu přinesl ten růženec.
Táta se rozzářil.
Máma pak řekla: „Michaele, povolal tě Bůh.“
Chci, abyste věděli…
Nemyslím, že mě povolal Bůh.
Když to pronesla, chtěl jsem říct: „Ne.
Povolal mě Jim Gaffigan.
Toho zas povolal Stephen Colbert,
kterého možná povolal Bůh.“
Ale když prožijete rok, jaký prožili moji rodiče,
uvědomíte si, že říkáte: „Ano…
povolal mě Bůh.“
Dali jsme si s tátou dort
a všichni pak jeli domů.
Zůstal jsem stát u táty. On leží v posteli,
mluvím s ním, může mluvit, ale z posledního roku si nic nepamatuje.
Tak se ho ptám na věci, co se staly dávno.
Narodil se roku 1940 v Bushwicku v Brooklynu.
Ptám se: „Když jsi vyrůstal, vraceli se členové tvojí rodiny z války?“
A on říká: „Jo, strejdové Charlie, Joe a Tony
se vrátili a vyprávěli historky o tom, jak skoro umřeli.“
Ptám se, jestli ho povolali do Vietnamu.
„Jo, povolali mě, ale protože jsem byl doktor,
umístili mě na základnu v Texasu,
tam jsme s tvojí matkou potkali spoustu blízkých přátel.“
Pak jsem se zeptal na jeho adresu v Bushwicku.
Řekl mi adresu, já ji zadal do telefonu
a nakreslil jsem čáru
mezi jeho domovem v dětství
a současným domovem jeho vnučky Oony.
Ta místa jsou od sebe asi 6,5 kilometru. Ukázal jsem mu to.
Napadlo mě: „Proč mi nic z toho neřekl dřív?“
Pak mě napadlo: „Proč jsem se nezeptal?“
Tou dobou už byl táta unavený a nemohl pořádně mluvit.
Ale byl jsem s ním…
a chtěl jsem tam být pro něj. Když váš rodič projde tím,
čím prošel můj táta, nevíte, kolikrát se s ním ještě uvidíte.
Tak jsem se natáhl a hladil ho po rameni.
Na očích jsem mu viděl, že se mu to líbí.
Trochu pozvedl koutky úst.
Tak jsem ho asi 15 minut hladil po rameni.
A cítil jsem se k němu tak blízko, jako když jsem byl malý a on mi
do nemocnice přinesl Zvědavého George.
Jako když mi bylo 12 a on hladil moje pekelně tvrdé bradavky.
Další ráno jsem vezl Jenny a Oonu zpátky do New Yorku.
O pár dní později jsem vedl Oonu ze školy
a napadlo mě, že právě tohle ji můžu naučit.
Že nikdy nebudeme vědět všechno.
Že se všichni často budeme mýlit.
A že je možné, že malé laskavosti jsou to jediné, co máme.
A možná…
je tohle hezký život.
Díky moc!
Díky, že jste přišli!
MÉ DCEŘI OONĚ A TÁTOVI VINCOVI
ZVLÁŠTNÍ DÍK RED HEARSE ZA JEJICH HUDBU
ZVLÁŠTNÍ DÍK PAPEŽI FRANTIŠKOVI 1936–2025
Překlad titulků: Tomáš Slavík