Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tusind tak.
Tak, venner. Godt at se jer. Tak, fordi I kom.
Hvordan går det? Hej.
Rigtig mange tak. Jeg…
Tak.
Jeg…
For omkring et år siden…
Jeg følger min datter hjem fra skole. Vi bor i Brooklyn.
Og der er de der kiosker med nuttede navne
som Susan Skunk,
og Ja, Vi Kannabis…
Og min datter Oona kigger op. Hun er ni år gammel,
hun ser på navnet på en butik og spørger: "Far, hvad er det gode liv?"
"Aner det ikke.
Det er ikke lige min ting." Og…
Og lige der tænker jeg:
"Jeg burde prøve at forklare det med stoffer, så godt jeg kan."
Så jeg siger: "Nogle bruger stoffer, og de gør din hjerne glad,
men det er en falsk glæde.
Og du må ikke blive for glad, for så skal du bruge flere stoffer
for at få den så glad, som den var første gang.
Og så ottende eller niende gang har du et problem.
Men mor og jeg tager dem nogle gange.
Ikke så tit, mest da vi var yngre.
Altså ikke på din alder. Tre år ældre, end du er nu."
Jeg skal jo fortælle hende om stoffer, men jeg…
Ingen har forklaret mig det. Ikke engang mine forældre.
Det, der kommer tættest på, var i sjette klasse
med det såkaldte DARE-program, og det var i 80'erne.
Det var en forkortelse, der stod for drug abuse resistance… education…
Som om det var skrevet af en, der var på stoffer.
Ja, I ved… "Det skal være fire ord.
Vi ved, hvad 'D' står for.
Vi trykker T-shirtene på mandag."
Det var en meget T-shirtdrevet kampagne.
Og de T-shirts bæres ironisk nok stadigvæk
af folk, der aktivt tager stoffer. Og…
Før DARE-programmet havde jeg ikke overvejet at tage stoffer, og…
Efter at have set alle mulighederne ville jeg prøve stofferne
og træffe en kvalificeret beslutning.
De fik det til at lyde spændende.
"Børn kommer hen til dig." Det lød jo godt.
Børn plejede ikke at komme hen til mig.
Det var den mest spændende sociale udvikling
i hele min barndom.
"Børn kommer og tilbyder dig metamfetamin…
…og svampe
og englestøv."
"Englestøv?"
En kordreng i sjette klasse. "Jeg må prøve det englestøv!
Svæve til himmels ved min Herre Jesus Kristus' side!"
Jeg er aldrig blevet tilbudt metamfetamin
eller englestøv eller…
Ja, ikke engang kokain.
Jeg har aldrig set kokain.
Der er dem, der ikke tror på mig. Jeg arbejder på natklubber.
Ikke en eneste gang har nogen tænkt: "Vi bør vise det til Mike."
Hvordan ser jeg da ud?
Det er mit udseende.
Jeg var i Washington Square Park forleden,
og en, jeg ikke kendte, gik foran mig, og nogen sagde til personen:
"Du har en undercover-betjent i hælene." Og…
Og så kiggede han tilbage på mig.
Og jeg kiggede bag ved mig selv,
og der var ingen.
Og jeg sagde til personen: "Nej."
Hvilket er lige, hvad en undercover-betjent ville sige.
Jeg har aldrig taget stoffer.
På universitetet røg mine venner pot.
Men jeg var den mindst sjove person at ryge med.
Jeg var ham, der ville sige: "Hader I mig?
Mit hjerte gør ondt. Er det vitaminmangel? Hvem kommer der?
Jeg var ikke sjov at hænge ud med.
Så jeg vendte mig væk fra alt det der, og…
Jeg bruger receptpligtig medicin. Ikke fordi jeg vil,
men jeg er nødt til det, fordi jeg lider af alvorlig søvngængeri.
For omkring 20 år siden gik jeg i søvne gennem et vindue på anden etage
på et billigt hotel
i Walla Walla, Washington.
Sand historie.
Og sker det én gang,
kommer det altid op, når man er hos lægen, og…
For 20 år siden fik jeg en sjælden diagnose
kaldet REM-søvnadfærdsforstyrrelse.
Og jeg har talt så meget om det i mine comedy-shows,
at hvis du læser medicin og studerer søvnforstyrrelser,
så er er diagnosemanualens eksempel på REM-adfærdsforstyrrelse
mig.
Min far er læge.
Han ønskede, jeg skulle læse medicin, og jeg ville ikke…
Men jeg er i faget.
Jeg underviser jo nærmest.
Jeg nævnte det for min søvnlæge for et par år siden.
"I diagnosemanualen er jeg eksemplet på REM-adfærdsforstyrrelse."
"Det er ikke godt."
"Hvad mener du?
Vi kom med."
"Problemet er, at jeg ikke er helt overbevist om,
at det er det, du fejler."
Og jeg sagde: "Vi må skrive en masse-e-mail…
…for der er mange mennesker rundt om i verden,
der tror, de har Mike Birbiglia-syge,
og Mike Birbiglia har det måske ikke."
Forestil jer, hvis Lou Gehrig…
…pludselig sagde: "Jeg har det faktisk ret godt.
Jeg tror, jeg kan spille baseball igen."
Folk ville være blevet rasende.
Netop. Jeg har lige sammenlignet mig selv med Lou Gehrig.
Jeg nævner søvngængeriet,
fordi jeg har diagnosen REM-søvnadfærdsforstyrrelse
og blev sat på Klonopin.
Jeg har for nyligt fået ny læge, og hun kigger i min journal,
og hun siger: "Har du været på Klonopin i 20 år?"
"Ja." "Okay."
Og jeg blev…
Det er ikke det, du vil høre, når du er hos lægen.
"Er du bekymret?" "Kender du bivirkningerne?"
"Det ved jeg ikke."
Hun siger: "Depression, hukommelsestab, dårlig motorik…"
"Jeg troede bare, at det var min personlighed."
Det er ligesom… Det er et mærkeligt øjeblik i ens liv,
når man indser, at ens personlighed er bivirkninger.
Jeg bliver så selvbevidst om alle mine daglige aktiviteter.
Hver aften før jeg går i seng,
tager jeg min dosis Klonopin. Det er halvanden milligram,
så jeg må brække en pille i to halvdele, netop, ja.
Og hvem burde ikke udføre sådan en præcisionsopgave?
En med dårlig motorik.
For jeg brækker den altid midt over,
og så er der en bunke Klonopin-støv på vasken,
og så bliver jeg deprimeret.
Og jeg græder ned i det der støv,
og tårerne smelter sammen med det og danner en Klonopin-sorbet,
og så slikker jeg det op…
…som jeg tror, er et halvt milligram…
…men bestemt ikke er et halvt milligram.
Hvordan forklarer jeg det til min datter?
Det er det gode liv. Ja, det er de gode sager.
Der er så mange ting, jeg føler, jeg ikke kan forklare min datter.
Hun er ni år gammel, og det bliver kun sværere,
for når de er yngre, er det lige meget.
De er en pose ris med liv i.
Og du skal bare holde liv i risposen.
Og selv når de ikke længere er babyer, er de nemme at imponere.
"Hvad er det?" "Det er et æg. Jeg er et geni." Ikke? Men…
Min kone ved heller ikke ret meget.
Hun er digter. Jeg er komiker.
Tilsammen er vi billedhugger.
Vi ved bare ikke ret meget.
Jeg mener, vi har læst hundredvis af bøger om blade.
Vi kan ikke forklare blade særligt godt. Og…
Det begyndte bare at gå op for mig for et år siden,
fordi min mor ringede til mig,
og hun sagde: "Far var syg i denne uge.
Jeg prøvede at få ham til lægen, men han nægtede.
Og så i går faldt han i badekarret,
og jeg ringede 112,
og ambulancen kørte ham på skadestuen. Og det viste sig at være et slagtilfælde."
Og jeg lægger på, og jeg er alene i soveværelset,
og jeg går ind i mit skab, og jeg rydder sådan lidt op,
og jeg begynder bare at græde.
Og min datter Oona kommer ind. "Far, hvad er der galt?"
"Bedstefar har fået et slagtilfælde."
"Far, hvad er et slagtilfælde?"
Og så indså jeg…
…at jeg ikke kan forklare, hvad et slagtilfælde er.
Jeg gav det et skud.
Jeg kender jo det grundlæggende.
Jeg siger: "Det er en hjerneskade, og der er en blødning i din hjerne."
Og så kom jeg med lidt fri fortolkning.
"Din hjerne bløder,
og ja, jeg ved ikke, hvor blodet kom fra.
Men jeg tror, det kom fra karrene,
og de er alle sammen derinde, du ved,
men nu er det bare over det hele.
Tror jeg nok. Og…
Jeg mener, på en måde er hele vores krop fyldt med blod.
Der er litervis af blod rundt i hele kroppen.
På en måde bløder vi hele tiden.
Måske skulle du spørge din mor om det.
Eller bedstefar. Men ikke i denne uge."
Ikke? Og…
Oona spørger: "Bliver bedstefar Vin rask?"
"Jeg ved det ikke. Jeg tager hjem i aften."
Så den aften kørte jeg til Providence, Rhode Island, til hospitalet,
og jeg tager elevatoren op til ottende sal
til apopleksiafdelingen og ser min far, og han er bare en skygge af sig selv.
Han kan ikke bevæge halvdelen af kroppen, og han kan ikke tale.
Og neurologen kommer ind, og hun siger: "Vince!
Vi tager en rygmarvsprøve."
Min far er tilfældigvis pensioneret neurolog.
Så fra den tilstand, han var i,
foreslog han en type rygmarvsprøve.
Han siger: "Lumbalpunktur."
Hvilket er imponerende.
Men også et godt eksempel på, hvor kontrollerende min far er.
Jeg ser for mig en halvdød neurolog
instruere en fuldt levende neurolog,
i hendes job.
Det er næste niveau af mandskueliggørelse.
Jeg mener, det er dødmandskueliggørelse.
Hvis du ikke kender udtrykket "mandskueliggøre",
så er det, når en mand forklarer en kvinde noget, hun måske forstår bedre
end manden.
Jeg forklarer det ikke. Jeg formidler det.
Jeg "for-mand-ler", og…
Det var overvældende at se min far i den tilstand,
for da jeg var barn,
så jeg altid min far som en fuldstændig enestående person.
Han var næsten som et mytologisk væsen.
På en måde ville jeg være min far,
for han vidste så meget.
Han var læge,
og i sin fritid tog han sin juraeksamen.
Ja…
Så meget ønskede han ikke at være far.
Han var…
"Hvad kan jeg lave i det tidsrum, hvor jeg ellers skulle være far?"
Fair nok. Vi var ikke de bedste børn.
Vi har altid ønsket os en far…
…og han ville have endnu en universitetsuddannelse.
Så vores mål var i modstrid.
Jeg så aldrig den side af min far.
Nogle gange, da jeg var barn, kom folk hen til mig og sagde:
"Din far er en god læge."
"Okay så."
I Worcester, Massachusetts, taler alle sådan.
"Din far er en god læge."
"Okay, han er ikke min far."
Jo, altså, han er min far. Det var freudiansk.
Jeg ved ikke, om det kommer med i showet.
Det handler om min far. "Han er ikke min far."
"Hvad var det med, at det ikke var hans far?
Bliver det ligesom afslutningen på Chinatown?"
Han var ikke min…
Han var ikke min læge.
For nylig fulgte jeg Oona hjem fra skole.
Og en sagde til mig: "Jeg elsker dit show." "Tak."
De ser på Oona: "Din far er en god komiker."
"Okay så." Ved I, hvad jeg mener?
Og jeg vidste, hvad hun mente.
Og vi går hen ad gaden.
"Oona, hvordan føles det, når folk siger det?"
"Det er spild af min tid." Og jeg blev…
Det er det ondeste, nogen har sagt til mig,
og jeg kender komikeren Bill Burr.
Jeg så meget sjældent min far som læge.
Jeg husker en gang som barn, hvor jeg spillede fodbold.
Jeg var målmand. Jeg sprang med hovedet lige imod bolden,
jeg nåede den, og så sparkede knægten fra det andet hold
til mit hoved…
Jeg ved det godt.
…med den intensitet, han havde tiltænkt bolden.
Jeg kender ikke resten af historien.
Men jeg har fået at vide, at jeg sprang op og sagde: "Jeg er okay!"
Og de tog mit ord for det, og de holdt mig på banen.
Og et kvarter senere spankulerer jeg bare ud af banen…
…og ud på en mark.
Mine holdkammerater løb over til mig. "Mike, er du okay?"
Og jeg sagde til dem, og jeg citerer: "Hvad laver vi egentlig her?"
Og min far løb ud på marken, og han tog fat i mig
og førte mig væk, kørte mig hjem
og stillede mig alle de spørgsmål, læger plejer at stille.
"Hvad er dit mellemnavn? Hvilke fag har du i skolen?"
"Nå, det er det, min far laver."
Og den anden gang, det kom op, var,
da jeg gik i folkeskolen på Saint Mary-skolen
i Shrewsbury, Massachusetts. Hver fredag holdt vi videnskabsaften.
Det er ligesom en mafiagruppering for en katolsk skole.
"Vi tror, at Jesus gjorde vand til vin,
og vi tror også, at der var dinosaurer." Ikke? Og…
Hver fredag aften er der en forælder, der fortæller
om videnskab på deres job.
Og en aften var min fars tur.
Og jeg var så nervøs. "Hvad siger han mon?
Han ved intet om videnskab."
Og han kom ind med sit medbragte medicinske udstyr,
som han tog frem og forklarede, hvad det var til.
Han tog en tredimensionel model af hjernen frem
og forklarede hjernehalvdelene.
Alle børnene kom hen til mig bagefter.
"Din far er megaklog.
Du har den klogeste far."
"Ja…
Jeg har faktisk den klogeste far.
Men hvorfor har han aldrig forklaret mig de ting før?"
For den side så jeg aldrig.
Det, jeg så til min far, var når han kom hjem fra arbejde om aftenen,
satte sig i sofakrogen og læste en krigsroman og skulede.
Og så engang imellem gik han helt agurk
over en lille ting.
I stil med: "Hvor fanden er mine nøgler?"
"Vi skal finde fars nøgler!"
Jeg har ledt efter de nøgler hele mit liv.
Sprang gennem et vindue efter de nøgler.
Min far ville ikke synes om den joke.
Vi ledte efter nøglerne, og min mor bad bare.
"Jeg beder en bøn til Sankt Antonius."
Jeg var syv. "Jeg tror ikke, det her går.
Vi behøver en konkret taktik for at finde nøglerne."
Den kristne Sankt Antonius, han er en slags finde-ting-fyr,
hvilket er lidt surt for en helgen. Det er…
For det er svært at blive helgen. Du skal udføre tre mirakler.
Og de mirakler skal bekræftes, ikke sandt?
Mange mørke penge i det rum.
"Ja… Jeg så det."
Og med lidt held bliver du kanoniseret,
og du finder sikkert ud af det fem minutter, før du dør.
"Gode nyheder! Du er en helgen!"
Og du er bare…
"En sidste ting. Du skal finde alles nøgler."
"Nej!" Og så er du død.
I marts besøger jeg min far på hospitalet, og det er overvældende.
At se nogen efter et slagtilfælde…
Det er det værste, man kan forestille sig.
Men hvis jeg skal være helt ærlig,
så har det gjort ham mere rolig.
Forstå mig ret. De fleste jokes er til jer.
Men et par af dem er til mig. Det er en forsvarsting.
Det håber jeg, I kan se.
Jeg mener, det meste af tiden er det forfærdeligt,
men af og til tænker jeg: "Hvor var slagtilfældet, da jeg var fem?"
Er I med?
Da jeg var barn, lød det: "Hvor fanden er mine nøgler?"
Nu siger han: "Nøgler." Og jeg…
Jeg må indrømme, jeg foretrækker det sidste.
Det er lidt mere høfligt.
Forstå mig ret. Det er jo min far. Jeg må godt.
Det ville være underligt, hvis det var din far.
Og jeg stod her og sagde: "Fyrens far siger 'Nøgler!'"
I ville sige: "Nu er Mike gået over grænsen."
Den mest perverse fornærmelseskomiker, verden har set.
"Mike Birbiglia rister sit publikums svagelige forældre!"
Nå, men jeg besøger min far på hospitalet i marts,
og han kan ikke rigtig bevæge ansigtet,
så jeg kan faktisk kun forstå hans udtryk gennem hans øjne.
Og udtrykket
i hans øjne
er frygt.
Hvordan forklarer jeg det til min datter?
Det er ikke det gode liv.
Et par dage senere kører jeg hjem.
Og jeg følger min datter til en af hendes venners fødselsdagsfest.
Jeg går nok til 200-300 børnefødselsdage om året.
Det er en stor del af mit liv. Jeg…
Oona har seks venner.
Sidste år var jeg til 235 børnefødselsdage.
Det industrielle aspekt af fødselsdagsfester er ude af kontrol.
Det er den del af mit liv, jeg er mindst vild med. Jeg…
Jeg orker det ikke. Jeg kan bare ikke lide min datters venner.
Må jeg godt sige det? Jeg er ikke sikker.
Jeg elsker Oona mere end noget andet.
Jeg kan ikke lide hendes venner. Ja…
Jeg ved ikke, om I har været sammen med niårige,
som I ikke er i familie med.
De er utålelige.
Hendes venner får mig til at tænke:
"Det her får mig til virkelig ikke at forstå pædofili."
Forstå mig ret. Jeg skal liste mig gennem det minefelt,
det her emne er.
"Det var allerede for meget med det slagtilfælde."
Det er klart, jeg fremmaner den mest afskyelige forbrydelse,
men sammen med hendes venner, fatter jeg ingenting.
Hvad er det fede lige?
Hvem vil bruge bare den mindste tid med de mennesker?
Det er de værste og dummeste.
Forstå mig ret. Jeg har eksempler. Så…
I får et eksempel. Vi tager til den her fødselsdagsfest,
og det er mig og Jenny,
min kone Jenny, vores datter Oona,
og en af hendes veninder og så venindens far.
Og fædrene er tabere.
Kan vi tale om fædrene et øjeblik?
Ikke mig, den anden far. De er ikke som mig.
Jeg mener…
Deres øjne er helt døde.
De stormer stammende ind.
"Hvis nogen spørger, så ledte jeg efter havremælken."
Er I med?
De søger altid desperat et alibi
for en forseelse, jeg ikke er bekendt med, og…
Vi er sammen med en af fædrene, Rob.
En af vores gode venner.
Jenny og jeg kalder ham Broccoli-Rob, og…
Tak, fordi I griner.
Vi synes, det er sjovt. Broccoli griner aldrig.
Vi har kaldt ham det hundredvis af gange.
Teknisk set er det vist mobning.
Så det er mig,
Jenny, Oona, Broccoli
og så Broccolis søn Pil, som er et navn.
Vi bor i Brooklyn.
Vi kender flere, der hedder Pil.
Vi kender et helt pilekogger.
Vi kender…
…dødmange af dem. Jeg mener…
Så vi kører til fødselsdagsfesten og stopper ved et bageri,
og her er problemet med de niårige.
Pil siger til sin far: "Far, jeg vil ikke have 'kydder-ciabatta'.
Jeg vil have 'vigtig' ciabatta."
Jeg har lyst til sige noget til knægten.
"Livet vil give dig mange slags ciabatta.
Hvis du vil være tro mod dig selv, så sats på de 'vigtige'."
Så vi får den "vigtige" ciabatta, og vi kører fra bageriet
til et sted, der hedder Urban Air.
Hvis I ikke kender den slags steder,
så er det en slags fødselsdagsfestfabrik.
Det er som et lager med trampoliner og is,
og de pinde fra American Gladiators, som børn kan banke hinanden med,
og i det øjeblik du ankommer, skal du underskrive en stak formularer,
fordi de ved, at dit barn vil komme til skade.
Og de bliver meget specifikke.
"Din datter vil sidde fast under en rusten trampolin."
"Mike Birbiglia."
"Hendes hoved kan blive fanget i spærene."
"Mike Birbiglia."
"Hvis hun kaster op på en rusten trampolin,
skal I gøre rent med egen moppe og spand, der kan købes i Urban Air-butikken."
"Mike Birbiglia."
Mens du udfylder formularerne,
kører højttaleren:
"Angelinas fødselsdagsfest i værelse 571.
Joshuas fødselsdagsfest i værelse 1310."
Det er som Helvedes syv cirkler, og jeg vil bare hjem.
Heldigvis kommer Oona hurtigt til skade, og jeg siger…
Heldigvis,
ikke fordi jeg ønsker det for mit eget barn eller andre,
men hvis det skal ske, så hellere tidligt,
så I kan komme ud før Urban Air-myldretid.
Så… Jeg kører Jenny og Oona fra Urban Air til akutbehandlingen…
Der burde være en shuttlebus.
Der var mange kendte ansigter derovre, og…
Jeg ved ikke, om der burde være en akutbehandling.
Jeg…
Jeg ved ikke helt, hvad de laver.
Jeg tror, de har skabt konceptet, fordi en eller anden fik et panikanfald,
og de sagde: "Jeg har brug for behandling!"
"Hvornår?"
"Nu!"
En velmenende person siger: "Jeg ejer en tom bygning,
og vi kan male ordet 'Akutbehandling' på den,
og jeg finder Netdoktor på min bærbare."
Det er sådan, det er, ikke?
Altså, akutbehandlingen er jo medicinens fødselsdagsfestfabrik.
Fire uger om året er det en halloweenbutik.
Det er da et rødt flag.
Vi går ind, vildt bekymrede.
"Vores datter kom forkert ned på trampolinen med sin fod."
Og de siger: "Hun burde nok se en læge."
"Det er jo derfor, vi er kommet her."
"Nej, vi kender ingen læger her."
Så de sendte os til en børneortopæd.
"Oona burde få taget et røntgenbillede."
Oona ser på mig. "Far, hvad er et røntgenbillede?"
Og jeg gav det et skud. "Tja…
Du går ind i en maskine, og så er der nogle stråler…
…og strålerne går gennem din hud…
…og de ser sig omkring…
…på dine knogler, ikke?
Og så kommer de tilbage, tror jeg,
og jeg ved ikke, hvordan de finder vej tilbage,
men vi krydser fingre.
Og så hyrer vi en kunstner,
og kunstneren tegner knoglerne ud fra,
hvad strålerne har sagt.
Og det hele finder sted i rummet derovre.
Mor og jeg er herude.
Vi må ikke være i nærheden af det, der skal ske.
Det er alt for farligt. Jeg…
Teknikerne vil være der sammen med dig.
De skal have skudsikre veste på.
Du skal ikke have en på. Tænk ikke for meget over det. Og…
Kom i gang, gutter."
Så hun er bekymret og med god grund.
For lægen kommer ud et øjeblik senere og siger:
"Oona har brækket en knogle i foden,
så vi putter hende i gips."
Så hun havde foden i gips i to måneder.
Og når din datter brækker foden,
er det, som om hele familien har brækket en fælles fod,
og man skal finde på en masse fodfrie aktiviteter.
"Hvad med at sidde på sofaen eller koge af vrede?"
Og…
Oona var vred på Pil, som sprang ind i hende på trampolinen,
og jeg på Urban Air.
Da det var værst, foreslog jeg at sagsøge Urban Air.
Og så huskede jeg alle de papirer, vi havde underskrevet,
som udtrykkeligt sagde, vi aldrig ville sagsøge.
Men formularerne nævner intet om, at jeg diskuterer Urban Air
i forbindelse med et comedy-show. Så…
Hvis jeg dukkede op i Beacon Theatre i aften
og sagde til jer, at Urban Air ikke burde eksistere,
vidste I, det er en joke.
Sådan har jeg det ikke med Urban Air.
Jeg synes, det er en super virksomhed, der skader børn 365 dage om året,
hvilket er en komisk overdrivelse.
Hvis jeg stod og sagde:
"Våben dræber ikke folk. Urban Air dræber folk."
Så ville I vide,
at det er det perfekte eksempel på satire, høje dommer, og …
Men Urban Air-krisesituationen kastede virkelig lys over,
hvor få ting jeg føler, jeg kan forklare min datter.
Jeg kan ikke forklare slagtilfælde eller røntgenstråler eller stoffer.
Vi må i stigende grad forklare sex, yngre og yngre,
fordi alle de enheder, vi har i lommen, har adgang til porno nu.
Så nu skal vi også forklare porno,
hvilket, ja… Jeg kan jo det grundlæggende,
men jeg har ikke helt styr på genrerne.
Selv simple genrer som hjemmelavet porno er jeg forvirret over.
Efter sex tænker jeg altid: "I det mindste var der ingen, der så det."
Jeg tænker aldrig: "Hvordan filmede vi det ikke?
Godt, vi gør det igen. Det tager 40 minutter."
Ingen fortalte mig om sex som barn.
Som 12-årig fik jeg hårde brystvorter.
Hvilket jeg ved, ikke er sex.
Jeg fik hårde brystvorter, og…
Det sker nogle gange i puberteten.
Jeg siger "nogle gange", for da jeg endelig turde
dele historien med min kollegiesambo, grinede han fem minutter uden stop.
Da latteren var slut, sagde han til mig, og jeg citerer:
"Jeg tror kun, det er dig."
Da jeg var 12, fik jeg hårde brystvorter, og jeg har altid været hypokonder,
så jeg troede, det var kræft.
Og hvis I kender en hypokonder, ved I, jeg ikke overdriver.
Jeg troede ikke, det "måske" var kræft. Jeg troede, jeg havde kræft.
"Hvad sker der så nu?"
Der var ingen akutbehandling…
…og jeg kendte ingen læger…
…ud over min far. Så…
En aften gik jeg ind i stuen, og han læste i sin krigsroman.
"Hej, far.
Jeg tror, jeg måske har kræft."
"Hvorfor tror du det?"
"Jeg har hårde brystvorter."
"Det er ikke et symptom."
"Se selv." Og jeg tog min trøje af.
Min far rejste sig, han gik hen til mig…
…og rørte ved mine hårde brystvorter.
Hvilket var rart.
Forstå mig ret.
Jeg kommer ikke fra en ret fysisk hengiven familie. Jeg…
Vi siger ikke, vi elsker hinanden, eller krammer.
Så da min far kærtegnede mine utroligt hårde brystvorter…
Jeg husker, at jeg tænkte: "Det er ikke 'Jeg elsker dig.'
Men jeg tager den."
Og så gav min far, dr. Vince Birbiglia, mig
den korteste medicinske diagnose, jeg har fået til den dag i dag.
"Niks."
Og så var den samtale slut.
Det var tættest på en sexsnak, jeg ville modtage resten af mit liv.
Vi var ikke fysisk hengivne. Kun en enkelt gang imellem.
Da jeg var fem år gammel,
var jeg engang hypotonisk, altså farligt dehydreret.
Min mor fortalte mig det.
Jeg var åbenbart besvimet, og hun smed mig ind i bilen
og kørte på skadestuen.
Hun var sygeplejerske og sagde: "Min søn er hypotonisk.
Han skal have drop."
"Udfyld de her forsikringsblanketter."
Så hun udfylder manisk forsikringsblanketterne,
og min far, som arbejdede på hospitalet, kom ind og vejrede situationen
og siger: "Giv den forbandede knægt et drop!"
Og så gjorde de det,
hvilket er en underlig bekræftelse af min fars dysfunktionelle personlighed,
fordi det virkede, og… Jeg husker ikke det hele, men min mor har fortalt det.
Men jeg husker, at jeg var indlagt i fire dage.
Og en dag kom min far ind, og det var bare mig og ham.
Og han gav mig en Peter Pedal-dukke.
Den var så stor. Jeg havde den hele min barndom.
Og han aede mig på skulderen
i næsten et kvarter.
Og det var så lille en gestus…
…og jeg husker det stadig.
Jenny og jeg er det helt modsatte over for vores datter.
Vi er for meget.
Hvad end for meget er, så finder vi ud af det, når hun bliver voksen, fordi…
Vi siger, vi elsker hende, krammer og klemmer hende.
Vi var til hendes balletopvisning,
og vi sad blandt publikum og græd helt vildt,
for hun har bare intet talent. Og…
Vi er kunstnere. Vi har sans for de ting.
Der er mange tidlige indikatorer, og…
Vi græder, fordi vi har brugt en formue på undervisningen,
og hundredvis af timer på at gå til prøver,
og hun bliver ikke professionel. Det sker ikke.
Nej, vi græder af de rigtige grunde.
Og jeg løber hen til hende bagefter, og jeg klemmer hende.
"Oona, du var så fantastisk!"
Og hun svarer: "Far, du ville sige, jeg var fantastisk,
selvom jeg ikke var fantastisk."
Jeg ved det godt.
Jeg var nødt til at give hende ret.
"Du er så meget bedre til logik, end du er til ballet."
Og…
Det sidste udelod jeg.
Jeg gemmer den, til når hun er 15, og hun sviner mig til.
Så siger jeg: "Jeg har også haft nogle ærlige tanker om dig…
…da du var syv, som jeg holdt tilbage af respekt,
men jeg delte dem med en gruppe fremmede på Beacon Theatre i New York."
Vi er meget følelsesladede, men vi tilbageholder visse ting.
Jeg tilbageholder vrede.
Jeg holder min vrede tilbage, for da jeg var barn, blev min far vred,
og jeg lovede mig selv aldrig at gøre det samme.
For børn ved ikke ret meget,
men de absorberer alt.
Hvis du er egoistisk, ved dine børn, du er egoistisk.
Hvis du er venlig, ved de, du er venlig.
En dag bemærkede Oona,
at Jenny havde lavet pandekage til mig til morgenmad.
I hørte rigtigt. Det var kun én.
Hun havde lavet pandekage til mig.
Og jeg sagde: "Tak for pandekage."
Fordi hun er dybt bekendt med min sundhedsprofil,
så hun ved, at den rigtige mængde pandekager, jeg må spise…
…er pandekage.
Så jeg ville gøre noget sødt for hende. Mit kærlighedssprog er at holde regnskab.
Og hvis du klapper, er dit også.
Og hvis du ikke klapper, er dit også, og du er bagud.
Du vidste ikke, at der var et spil i gang. Jeg…
Sidste år sagde Jenny til mig:
"Det føles, som om du holder regnskab."
Og jeg sagde: "Ja."
Det er ikke noget, jeg lægger skjul på.
"Hvad tror du tavlen i køkkenet er til?"
Jeg er bare ikke diskret med det. Gid jeg var.
Jenny beskriver mig som vores ægteskabs fortæller,
som ingen har bedt om.
Jeg kan stå og vaske op, og så siger jeg: "Jeg vasker op,
så køber jeg is til dine forældre, så fjerner jeg håret fra bruserafløbet."
Og hun svarer: "Du behøver ikke fortælle det.
Du kan bare gøre det, og så er det gjort.
Vi behøver ikke tale om det.
For jeg laver også mange ting.
Jeg taler ikke om det. Jeg gør det, og så er det gjort."
Og jeg sagde:
"Jeg giver dig fem point for det her på tavlen.
Du er stadig tre bagud. Det er lige meget."
Jeg holder regnskab. Jeg er ikke stolt af det.
Jeg ved ikke, om jeg har arvet det…
Jeg ved ikke, hvordan man skal være gift.
Ingen har lært mig at være gift.
Jeg improviserer hver dag.
Mit ægteskab ligner ikke mine forældres ægteskab.
Mine forældre skændtes hele tiden,
og Jenny og jeg skændes, men det er anderledes,
for Jenny er introvert.
Og når man skændes med en introvert, skal man kunne læse stilhederne…
…og beslutte, i hvilken af stilhederne, man gerne vil tale.
Vi skulle hente Oona forleden, og Jenny var tavs.
"Hvad er der?" "Ingenting." Men der var jo noget.
Som når vejen deler sig, og man tænker:
"Vent. Skal jeg sondere terrænet,
eller skal jeg lade det ligge?"
Har nogen svaret?
Jeg har været gift i 16 år. Jeg aner det ikke.
Har nogen…
Hvem har været gift længe? Råb, hvor mange år.
Hvor mange år har I været gift?
Femogtredive.
Femogtredive år. Nogen længere end 35 år?
-Fyrre. -Fyrre. Hvad med jer?
Syvoghalvtreds.
Det er meget. Det… Allerførst, hvad hedder du?
Ann?
-Hvad hedder din mand? -Jan.
Er din mands navn Jan?
Og du hedder Ann?
Okay. Og…
Forstår jeg det rigtigt? Ann og Jan?
Er I rigtige mennesker? Er I…
Så Ann og Jan har været gift i 57 år.
Forresten, mine forældre har været gift i 60 år.
Ja. For længe, ikke? Jeg mener…
Da jeg var i tyverne, sagde jeg noget til min mor,
jeg havde holdt inde i årevis.
"Mor, hvis du nogensinde vil skilles fra far,
ville det være okay med os."
Jeg troede, hun ville sige tak. Ikke?
Men hun sagde noget, jeg aldrig vil glemme.
Hun siger: "Michael,
du kan ikke forstå en andens ægteskab."
Tror du, det passer, Ann?
Jan, tror du, det er sandt?
Ann og Jan…
Eller er det "Jan og Ann"?
Så Ann og Jan…
I er dette publikums Broccoli-Rob.
Jeg synes, det er sjovt.
I synes nok ikke, det er spor sjovt.
Sådan er jeres liv bare hele tiden.
Ann, jeg vil spørge dig til råds.
Hvis du er i denne situation, og du siger til Jan:
"Hvad tænker du på?" Og svaret er: "Intet."
Ville du så sondere terrænet,
eller ville du lade det ligge?
-Sondere. -Sondere.
Ann vil sondere terrænet.
Og Jan…
…ville du sondere terrænet, eller ville du lade det ligge?
Lade det ligge.
Og derfor virker det, mine damer og herrer.
Det er derfor, historien om Ann og Jan har en lykkelig slutning.
Fordi
de er olien og eddiken, som skaber en vellykket ægteskabssalat.
Jeg holder med dig, Ann.
Jeg sonderer terrænet.
Jeg synes, det er bedre at vide mere end mindre.
Jeg sagde til Jenny: "Hvad tænker du på?"
"Ingenting." Det gjorde det bare værre.
Så vred jeg armen om på hende.
"Hvor kom du fra lige nu?"
"Jeg sad derhjemme og så nyhederne.
Og jeg blev ked af det med krigen."
"Synes du, det er min skyld?"
Og…
Jeg er katolsk opdraget.
Jeg er åben for, at alt kan være min skyld.
Jeg tror, det er muligt, at jeg onanerede så meget,
at det forårsagede krigen i Mellemøsten.
Jeg nok en drømmer.
Men jeg tror, det er det, sangen handler om.
Min far ville ikke kunne lide den joke. Jeg…
Han kan ikke lide mine jokes.
Men han kan især ikke lide dem, når de er rå
eller personlige.
Så han ville ikke have elsket
den fem minutter lange del om hårde brystvorter.
Og han kan ikke lide politiske jokes.
Da jeg var i tyverne, lavede jeg en politisk joke.
Og så endte vi med at have en diskussion om politik,
og det var anspændt.
Jeg besøgte ham.
Og vi gik en tur
på en skovklædt sti bag hans hus,
og jo længere vi gik, jo mere anspændt blev det,
indtil han begyndte at sige ondskabsfulde ting om mig,
og så begyndte jeg at sige ondskabsfulde ting om ham.
Og jeg kom tilbage til min bil og sagde: "Farvel, far."
Og han sagde ikke farvel.
Han sagde: "Tja…
Du er gået en anden vej."
Og det var det.
Og så kørte jeg hjem.
Og jeg følte mig bare så fortabt.
Hele mit liv havde jeg troet, at jeg ville være min far.
Og på et tidspunkt besluttede jeg, at han skulle være mig.
Sådan var det aldrig med min mor. Vi har været tætte,
siden jeg var barn.
For hun er meget religiøs. Da jeg var barn, var jeg meget religiøs.
For børn elsker magi.
Og jeg…
Jeg elskede at gå i kirke, for præsten fik så mange grin
ud af så lidt materiale.
Han kunne sige: "Matthæus, Markus, Lukas og dig, Johannes."
Og folk ville sige: "Fader Patrick er så sjov!"
Og mig: "Han er ikke sjov.
Der er ingen pointer. Det er bare en gang opspind."
Og…
Og jeg tænkte: "Få mig derop.
Sæt mig på mikrofonen.
Tilmeld mig nogle åbne altre.
Jeg ville sætte den lige i skabet.
Eller på korset.
Jeg mener, i den rette sammenhæng."
Som barn ville jeg være præst.
Og så blev jeg alterdreng, og svaret er nej, det blev jeg ikke.
De vidste, at jeg snakkede meget.
Man kan se det på mig.
Hvis jeg var så dårlig til at tænde lys,
ville jeg heller ikke være god til at blæse dem ud.
Jeg ved det godt.
For nogle er det for meget.
Men det, præsterne gjorde, i 80'erne var også for meget.
Min joke om det er ikke nær så slem.
Jeg synes ikke, vi skal lade det ligge.
Jeg er katolsk opdraget.
Det er svært at beskrive for mine venner,
hvor meget religion påvirkede min barndom, men nu og da dukker det op.
Jenny og jeg sad i en Uber for nylig,
og en salme fra kirken dukkede op i mit hoved.
Alle ordene. Og den lød sådan her:
Husk da på
At Jesus Kristus
Er død for os
Og er opstået fra de døde
Al den tekst dukkede op i mit hoved
i en Uber på vej til apoteket.
Du kan ikke blive helbredt for denne religion.
Det er religionernes resistente kemikalier.
Jeg kigger på Jenny og siger til hende:
"Den salme dukkede lige op."
Og så sang jeg den for hende, som jeg sang den for jer.
Men hun grinede ikke.
Hun fortrak ikke en mine.
"Nej, men det er sjovt, ikke?" Og så sang jeg den højere.
Hun så stadig meget alvorlig ud.
Og så skrev hun en sms til mig
otte centimeter fra mig.
Jeg tænkte: "Åh nej."
Og jeg kigger på min telefon.
Og det er en sms fra Jenny.
"Uber-chaufføren har en rosenkrans på instrumentbrættet."
Og jeg er improvisator.
Så jeg sagde: "Grunden til, at jeg synger den salme…
…er, at den betyder meget for mig…
…og jeg gerne vil lære dig den.
Så gentag efter mig."
Husk da på
Jeg havde en rosenkrans som barn.
Min bedstemor gav mig den til min første nadver.
Hvis I ikke har hørt om rosenkranse, er det en slags kugleramme for katolikker.
Sådan ligesom… Tæl dine bønner.
En kugleramme er jo en slags lommeregner.
En katolsk lommeregner.
Jeg fik den af min bedstemor.
Og hver aften, før jeg skulle sove, bad jeg.
Jeg bad Ave Maria og Fadervor og Ære være Faderen.
Og i hele min barndom var min bevidsthed
mig og Gud.
Og på et tidspunkt…
…var det bare mig.
Så i maj besøger min mor og mig min far på hospitalet,
og hun beder, og jeg beder ikke.
Men laver noget baggrundsdans. Ikke? Jeg er…
Ja, altså…
Min typiske kommentar til situationen er: "Ja, og…"
Men hun beder, fordi min far har fået det værre.
Udover ikke at kunne bevæge sig, han har en blokering i maven,
og det blev så slemt,
de måtte putte et NG-rør ned i halsen på ham at suge væsken og gassen ud,
og han har slemme smerter.
Hans mave var udspilet omkring 13 centimeter.
Og han sagde til mig: "Michael, jeg dør."
Og jeg sagde: "Far, jeg tror ikke, du dør."
Men jeg vidste det ikke.
Og næste morgen får jeg et opkald fra Jim Gaffigan, komikeren,
som jeg har kendt i årevis, og han lød underlig.
"Hej! Altså, paven,
pave Frans, vil møde en flok komikere,
og du er åbenbart på listen, og jeg er på listen,
og hvad ved jeg… Jeg tager derned."
Og jeg blev overrasket.
"Ved paven mon, at hvis han inviterer en flok komikere,
vil de nok tale om det på scenen?"
Og Jim svarer:
"Det må han da vide.
Men tag en slapper omkring det med overgrebene."
Og jeg tænkte: "Det gør jeg, når de gør."
Dig først, katolske kirke.
I skal ikke klappe, for så bliver det en demonstration. Jeg…
Jeg var på nippet til at sige nej.
For i årevis
har mine forældre opmuntret mig og Jenny til at tage Oona med i kirke,
og vi har ikke gjort det.
Ikke på grund af noget antireligiøst,
men hvis et sted har den slags omdømme…
Hvis der var en supermarkedskæde i Brooklyn,
som havde en historie med overgreb, ville vi ikke handle der mere.
Selv hvis folk sagde: "Det sker ikke ret tit."
"Jeg tror, det er mit tal. Jeg tror, det er min grænse."
Så jeg sagde næsten nej.
Og så besøger jeg min far på hospitalet,
og jeg siger: "Far, jeg blev inviteret til at møde paven."
Og han lyste op
som bedstefar Joe i Charlie og Chokoladefabrikken.
Og så indså jeg, at jeg skulle til Vatikanstaten og møde paven.
Så i juni køber jeg en flybillet til mig og Jenny og Oona,
og vi flyver til Rom.
Og vi går rundt i Vatikanet, og det var overraskende følelsesladet,
for det er jo et utroligt smukt sted.
Og så forklarer jeg det til Oona.
"Det er den religion, som jeg voksede op med.
Bedstemor MJ tror på meget af det her, og jeg tror på noget af det,
og mange af disse kunstværker er tyvekoster,
og jeg synes ikke, du skal stjæle kunst,
men hvis du gør, så behold det."
Det er vist læren fra Vatikanet. Hvis du stjæler, så stjæl stort.
Giv det ikke tilbage.
Og så stillede Oona mig et spørgsmål, der overraskede mig.
Hun siger: "Far,
hvem er Jesus?"
"Det er en kæmpe forglemmelse i min opdragelse af min datter."
For hun ved mange ting.
Hun kender græske og romerske guder
og egyptiske guder og nordiske guder…
På en eller anden måde har jeg overset Jesus.
Jeg gav hende et lynkursus.
"Der er ham fyren, og for 2000 år siden gik han rundt, og han var ligesom Gud,
men han var også Guds søn, og han havde en kult, og…
Det var en slags velmenende kult, og…"
Og det er ikke kontroversielt.
Hvis Jesus var her på scenen, ville han sige:
"Ja, det var en kult. Vi var 12.
Okay, maks. 70."
Han ville være den mest forvirrede over det, der skete med kristendommen.
"Det her var slet ikke min hensigt.
Jeg er en blanding af en udbryderkonge og en fødevarebank."
Det var en velmenende kult, og jeg vil ikke fornærme kulter.
Jeg vil godt fornærme dem lidt. Altså…
Nej, jeg støtter ikke kulter.
Men jeg må sige, at Jenny og jeg bliver fanget
af dokumentarfilmene om kulter.
Især første afsnit.
For det handler altid om fællesmåltider og samkørsel…
Og det kunne jo virke, ikke?
Vi søger det på Google Maps. "Hvor er det her sted?"
Andet afsnit bliver mørkt.
"Så skulle vi have sex med lederen."
Og jeg spørger altid: "Hvor ofte?" Er I med?
"Der er 100 af jer. Hvor ofte er det lige din tur?
Hver tredje måned? Ved du, hvor mange ting jeg gør
hver tredje måned, der er værre end sex med lederen?
Skriv det i kalenderen."
Det er nøglen til et godt ægteskab.
Du skal have det i kalenderen.
Nogle gange har jeg sex med lederen. Nogle gange har Jenny sex med lederen.
Nogle gange har jeg sex med Jenny og lader hende lede.
Vi skal bare holde regnskab.
Jeg skal holde tonen, når jeg taler om kulter.
For nylig fik jeg en e-mail fra en, der havde været til et af mine shows.
"Jeg nød showet, men du skal vide,
at hvis I en dag slutter jer til en kult, skal Jenny have sex med lederen
oftere, end du skal have sex med lederen."
Og det fik mig til at gå i selvsving.
For hvor dårligt formidler jeg lige min humor,
hvis nogen forlader mit show,
og de tænker A, at jeg måske slutter mig til en kult,
og B,
at hvis jeg sluttede mig til en kult, så ved jeg ikke,
at Jenny ville skulle have sex med lederen
oftere, end jeg ville skulle have sex med lederen?
Så jeg vil benytte dette øjeblik i showet til at påpege,
at noget af det her er jokes.
Pointen er, at jeg er i Rom med min familie, og…
Det er interessant, for overalt i Rom,
finder man smukke kapeller og statuer af Jesus og malerier af Jesus.
Hvilket fik mig til at spørge guiden:
"Var han engang her?
For det var han ikke. Jeg gik i katolsk skole,
men I romere får det til at føles, som om han var."
På en måde er Rom skyldig i det mest oprindelige tilfælde
af kulturelt misbrug. Forstår I, hvad jeg mener?
Fordi Jesus overtog ikke alt det sjove fra Rom.
Han overtog ikke pizzaen og pastaen.
Han gik ikke rundt og sagde: "Mamma mia!"
Det eneste, han ved om Rom,
er, at romerne dukkede op ved hans kult i Jerusalem og sagde:
"Hey, vi er vilde med det, du laver.
Det er en god historie. Klassisk én gang fattig, altid…
Det ville være mere overbevisende, hvis hovedpersonen døde."
Nej, jeg er heller ikke vild med det.
Og så dræbte de ham, hvilket er trist,
men mere perverst end det er, at de dræbte ham
og så solgte malerier af, hvordan de dræbte ham
for at overtage halvdelen af verden.
Det er da at kaste med sten, når man bor i et glashus. Altså…
Jeg forklarer paven det, og han synes, det er sjovt.
Men han taler ikke engelsk, så hvem ved? Og…
Nej, vi optrådte faktisk ikke for paven, hvilket var en forspildt chance,
for der var mange store komikere der.
Det var Chris Rock og Stephen Colbert og Conan O'Brien
og David Sedaris og alle dem og mig.
Og forresten, ja… Jeg ved godt, at jeg er nederst på listen.
De ringede til mig i maj, og rejsen var i juni.
Der var garanteret en aprilliste, og de fik nogle afslag,
og så googlede paven "komiker" på sin Dell-computer…
Og hans efternavn er Bergoglio.
Og mit efternavn er Birbiglia,
så han tænkte nok: "Han er en Birbiglia. Jeg er en Bergoglio.
Det er min forsvundne fætter!" Og…
Sådan taler han ikke. Jeg…
Han er jo ikke italiener, men fra Buenos Aires.
Men jeg tror ikke, vi komikere har opdaget den accent endnu,
så indtil det sker…
"Mamma mia! Jeg er paven!
Vi laver pizza med oblaterne!"
Den joke ville min far heller ikke elske.
Vi optrådte ikke for paven.
Paven talte til os,
komikere,
om komik.
Et godt eksempel på, at magt korrumperer.
Hvis du når til et punkt, hvor du er så god til at være præst,
at du siger: "Jeg inviterer komikeren Cris Rock til middag
og fortæller ham mine idéer om komik…"
Som hvis jeg dukkede op hos NASA og sagde: "Jeg ved noget om raketter.
Jeg synes, vi skal bygge dem og flyve i dem,
men aldrig sidde uden på dem som i tegnefilm.
Og her ender min tale om raketter.
Nu skal alle kysse min vielsesring."
"Føj, den er svedig."
Paven talte til os om komik.
Og denne pave, pave Frans, han er ret god.
Men kun sammenlignet med andre paver.
Jeg mener…
Hvis du mødte ham til en fest, ville du sige: "Den skide idiot."
Men sammenlignet med andre paver er han fantastisk.
Og han inviterede os ind i det, der kaldes det Apostolske Palads,
og han holdt en tale om humor.
Og den var omkring 40 minutter lang, men jeg griflede mine yndlingsdele ned.
Det er mine yndlingsdele.
Det var på italiensk, men vi fik den oversat. Han siger:
"Kære venner. I en tid med mange dystre nyheder,
hvor vi er nedsænket i sociale og personlige nødsituationer,
har I evnen til at sprede smil.
I er blandt de få, der har evnen til at tale til folk
af forskellige aldre og baggrunde."
Det er sødt. Gode, venlige paveting.
Så siger han: "Ifølge Bibelen…" Det er her, han mister mig lidt.
"…ved verdens begyndelse, mens alt blev skabt,
brugte den guddommelige visdom jeres kunstform
til gavn for ingen anden end Gud, historiens første tilskuer."
Og det koncept har irriteret mig lige siden folkeskolen.
For det med at være tilskuer til historien stammer
fra min barndom. "Gud holder øje med dig
hele tiden."
Jeg tog det bogstaveligt. Jeg var syv.
Jeg troede, han fulgte efter mig i en Chevy Malibu.
"Hvad laver Mike Birbiglia? Han gemmer porno i skoven.
Jeg sørger for, at han ikke får en kæreste, før han er 20."
Og den profeti gik i opfyldelse, så måske er der en Gud.
Men… Men det billede hang bare fast i mig gennem hele min barndom.
Som 15-årig begyndte jeg at onanere.
Jeg gik bare ud fra, at Gud også så mig gøre det.
Så jeg snød lidt for kameraet, fordi jeg…
Hvis han kiggede på skærmen i det øjeblik…
"Jeg har set mange 15-årige onanere, men knægten her er god.
Jeg tror, han bliver professionel."
Og det fik han ret i.
Ikke teknisk set, men…
Okay. Så sagde paven…
"Husk historien i Første Mosebog
hvor Gud lovede Abraham, at han om et år ville få en søn.
Han og Sarah var gamle og barnløse."
Hun var 23.
"Sarah blev gravid og fødte en søn i sin alderdom."
Fireogtyve.
"Så sagde Sarah: 'Gud har skabt latter for mig.'
Derfor kaldte de deres søn Isaac, som betyder 'han griner'."
Og til sidst siger han: "Husk det her.
Når man tegner vidende smil på blot én tilskuers læber,
får du også Gud til at smile."
Hvilket var rart.
Og så gav han os rosenkranse.
Vi fik hver en lille grøn pose med en rosenkrans, som han velsignede,
og jeg tog den med hjem til mine forældre i juli.
Det var min fars 84-årsfødselsdag.
Og det var mig og min mor og min bror Joe,
min søster Jean og min søster Patty og alle vores børn,
min fars seks børnebørn,
og vi stod rundt om min far, og jeg gav ham rosenkransen.
Og han lyste op,
og så sagde min mor: "Michael, du blev kaldt af Gud."
I skal lige vide det her…
Jeg tror ikke, jeg blev kaldt af Gud.
Og da hun sagde det, havde jeg lyst til at sige: "Nej…
Jeg fik et opkald fra Jim Gaffigan…
…som fik et opkald fra Stephen Colbert,
som måske blev kaldt af Gud."
Men har man haft et år som det, mine forældre havde haft,
hører man sig selv sige ting som: "Ja…
Jeg blev kaldt af Gud."
Vi gav far en kage.
Og så tog alle hjem.
Og jeg står bare der med min far. Han ligger i sin seng.
Og jeg taler med ham. Han kan tale,
men han husker intet, der er sket det sidste år.
Så jeg spørger ham om ting, der skete for længe siden.
Han blev født i 1940 i Bushwick, Brooklyn.
Jeg sagde: "Da du var barn,
deltog dine familiemedlemmer i Anden Verdenskrig?"
Og han siger: "Ja, min onkel Charlie og min onkel Joe og min onkel Tony,
de kom alle hjem, og de havde vilde historier om,
hvordan de næsten blev dræbt."
"Blev du indkaldt til Vietnam?"
"Ja, jeg blev indkaldt. men fordi jeg var læge,
blev jeg udstationeret på en base i Texas.
Og det er der, din mor og jeg mødte mange af vores nærmeste venner i livet."
Og jeg sagde: "Hvad var din adresse i Bushwick?"
Og jeg lagde adressen ind i min telefon.
Og så tegnede jeg en streg
mellem min fars barndomshjem
og hans barnebarn Oonas barndomshjem nu,
og de er omkring syv km fra hinanden. Og jeg viste ham det
og tænkte: "Hvorfor har min far aldrig fortalt mig alt det her før?"
Men hvorfor havde jeg ikke spurgt?
Og min far er ved at være træt, og han kan ikke tale mere.
Men jeg er hos ham…
…og jeg ønsker at være der.
For når din forælder har været igennem det, min far havde været igennem,
ved du bare ikke, hvor mange gange du får ham at se igen.
Så jeg rakte armen ud og aede hans skulder,
og jeg kunne se i hans blik, at han nød det.
Og hans læber vendte sig lidt opad.
Så jeg aede ham på skulderen i et kvarters tid.
Og jeg følte mig så tæt på min far,
som da jeg var barn, og han gav mig den Peter Pedal-dukke på hospitalet…
Og da jeg var 12, og han kærtegnede mine hårde brystvorter.
Og næste morgen kører jeg Jenny og Oona hjem til New York.
Og et par dage senere følger jeg Oona hjem fra skole.
Og jeg tænkte: "Det er det eneste, jeg kan lære min datter…"
Nemlig at vi aldrig vil kunne vide alt.
Vi vil alle tage fejl rigtig mange gange.
Og måske er de små, venlige gerninger alt, vi har.
Og måske…
…er det det gode liv.
Mange tak!
Tusind tak, fordi I kom!
TIL MIN DATTER OONA OG MIN FAR VINCE
SÆRLIG TAK TIL RED HEARSE FOR DERES MUSIK
SÆRLIG TAK TIL PAVE FRANS 1936-2025
Tekster af: Else Katrine Nielsen