Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫- מייק בירביגליה -‬
‫- החיים הטובים -‬
‫תודה רבה.‬
‫תודה, חבר'ה. טוב לראות אתכם. תודה שבאתם.‬
‫מה נשמע? היי.‬
‫תודה רבה. אני…‬
‫תודה.‬
‫אני…‬
‫לפני שנה בערך…‬
‫ליוויתי את הבת שלי הביתה מביה"ס.‬
‫ואני, אשתי והבת גרים בברוקלין.‬
‫יש שם חנויות קנאביס עם שמות מתחכמים,‬
‫כמו "חומר למחשבה",‬
‫ו"תגידו כן לקנאביס" ו…‬
‫והבת שלי אונה הסתכלה למעלה. היא בת תשע.‬
‫היא הסתכלה על שם של חנות כזו‬ ‫ושאלה, "אבא, מה הם החיים הטובים?"‬
‫אמרתי, "אני לא יודע אפילו.‬
‫"הם לא מה שאני עושה." ו…‬
‫אבל זה היה רגע כזה שחשבתי,‬
‫"כדאי שאני אנסה להסביר לה‬ ‫לגבי סמים עד כמה שאני יכול."‬
‫אמרתי, "טוב, יש אנשים שצורכים סמים,‬ ‫והסמים די משמחים את המוח,‬
‫"אבל זו שמחה די מלאכותית,‬
‫"ולא כדאי להיות שמחים מדי,‬ ‫כי אז צריך לצרוך עוד סמים‬
‫"כדי להיות שמחים כמו בפעם הראשונה.‬
‫"ובפעם השמינית או התשיעית,‬ ‫זו כבר בעיה רצינית.‬
‫"בכל אופן, אימא ואני משתמשים בהם לפעמים.‬
‫"לא לעיתים קרובות. בעיקר כשהיינו צעירים.‬
‫"לא בגילך.‬ ‫כשהיינו מבוגרים בשלוש שנים מגילך."‬
‫וכמובן, אני צריך להסביר לבת שלי לגבי סמים,‬
‫אבל אני לא… אף אחד לא הסביר לי לגביהם.‬
‫ההורים שלי לא הסבירו לי.‬
‫הדבר הכי קרוב לזה היה בכיתה ו',‬
‫כשהייתה תוכנית "דר". זה היה בשנות ה-80.‬
‫שמה היה ראשי התיבות‬ ‫של "חינוך למניעת צריכת… סמים",‬
‫ודי נראה שמי שכתב את השם היה על סמים.‬
‫כאילו… "חייבות להיות ארבע מילים.‬
‫"אנחנו יודעים מה ה-ס' תהיה.‬
‫"אנחנו נדפיס את החולצות ביום שני."‬
‫זה די היה קמפיין שסבב סביב חולצות,‬
‫ולמרבה האירוניה,‬ ‫את החולצות האלה לובשים, גם בימינו,‬
‫אנשים שבאמת משתמשים בסמים. ו…‬
‫לפני תוכנית "דר",‬ ‫לא שקלתי להשתמש בסמים, ו…‬
‫ברגע שהציגו את כל האפשרויות,‬ ‫חשבתי, "כדאי לי לנסות את הסמים האלה‬
‫"ולקבל החלטה מושכלת",‬
‫כי הם הציגו את זה באופן די מלהיב.‬
‫הם אמרו, "ילדים ייגשו אליך".‬ ‫חשבתי, "תמשיכו".‬
‫ילדים לא ניגשו אליי.‬
‫זו הייתה ההתפתחות החברתית הכי מלהיבה‬
‫בילדות שלי.‬
‫"ילדים ייגשו אליך. הם יציעו לך מת'…‬
‫"ופטריות הזיה,‬
‫"ואבק מלאכים."‬
‫אמרתי, "אבק מלאכים?"‬
‫הייתי נער כנסייה בכיתה ו'.‬ ‫אמרתי, "אנסה את אבק המלאכים הזה!‬
‫"אעלה השמימה לצד אדוני ישו!"‬
‫מאז ועד היום, לא הציעו לי מת',‬
‫ולא אבק מלאכים,‬
‫ולא שום… אפילו לא קוקאין.‬
‫בחיים לא ראיתי קוקאין.‬
‫לפעמים לא מאמינים לי כשאני אומר את זה.‬ ‫אני מופיע במועדוני לילה.‬
‫אף אחד לא חשב אי פעם,‬ ‫"כדאי שנראה את זה למייק".‬
‫כאילו, איך אני נראה לאנשים?‬
‫ככה אני מצטייר.‬
‫הייתי בפארק וושינגטון סקוור לא מזמן,‬
‫ומישהו זר הלך לפניי,‬
‫ומישהו אמר לאדם הזר הזה,‬
‫"הולך מאחוריך שוטר סמוי", ו…‬
‫ואז הוא הסתכל לאחור והביט בי,‬
‫ואני הסתכלתי מאחוריי,‬
‫ולא היה שם אף אחד.‬
‫ואמרתי לאדם הזר הזה, "לא".‬
‫וזה בדיוק מה ששוטר סמוי יגיד.‬
‫אז אני בחיים לא צרכתי סמים.‬
‫בקולג', החברים שלי עישנו גראס,‬
‫אבל היה הכי פחות כיף לעשן איתי.‬
‫הייתי זה שאמר, "אתם שונאים אותי?‬
‫"למה כואב לי הלב?‬
‫"יש לי רככת? מי דופק בדלת?"‬
‫פשוט לא היה כיף איתי,‬
‫אז פשוט התרחקתי מכל זה ו…‬
‫אבל אני משתמש בתרופות במרשם.‬
‫אני לא רוצה, אבל אני חייב,‬
‫כי אני סובל מסהרוריות חמורה.‬
‫לפני 20 שנה בערך,‬
‫הלכתי מתוך שינה דרך חלון בקומה השנייה‬
‫במלון "לה קינטה אין"‬
‫בוואלה וואלה, וושינגטון.‬
‫זה סיפור אמיתי.‬
‫וכשאתה עושה את זה פעם אחת,‬ ‫תמיד יזכירו את זה כשתלך לרופא, ו…‬
‫אבחנו אצלי לפני 20 שנה מצב נדיר מאוד‬
‫בשם הפרעת התנהגות בשנת חלום.‬
‫ודיברתי על זה במידה כזו‬ ‫במופעי הסטנד אפ שלי,‬
‫שבלימודי רפואה, כשלומדים על הפרעות שינה,‬
‫במדריך לאבחון הפרעות,‬
‫הדוגמה להפרעת התנהגות בשנת חלום‬
‫היא אני.‬
‫אבא שלי רופא.‬
‫הוא רצה שאלמד רפואה, ולא למדתי רפואה…‬
‫אבל אני בתחום.‬
‫אני בעיקרון מלמד.‬
‫ציינתי את זה‬ ‫לרופא השינה שלי לפני כמה שנים.‬
‫אמרתי, "אתה יודע, במדריך להפרעות,‬ ‫אני הדוגמה להפרעת התנהגות בשנת חלום".‬
‫והוא אמר, "זה לא טוב".‬
‫אמרתי, "מה זאת אומרת?‬
‫"עשינו את זה."‬
‫הוא אמר, "הבעיה היא שאני לא משוכנע לגמרי‬
‫"שזו ההפרעה המדויקת שלך."‬
‫ואמרתי, "נצטרך לשלוח מייל המוני…‬
‫"כי הרבה אנשים שמסתובבים בעולם הזה‬
‫"חושבים שהם סובלים ממחלת מייק בירביגליה,‬
‫"ואולי מייק בירביגליה לא סובל ממנה."‬
‫תארו לעצמכם שלו גריג…‬
‫היה אומר, "האמת, אני מרגיש די טוב.‬
‫"נראה לי שאני אחזור לשחק בייסבול."‬
‫אנשים היו רותחים מזעם.‬
‫נכון מאוד. השוויתי את עצמי הרגע ללו גריג.‬
‫הזכרתי את ההליכה מתוך שינה‬
‫כי לפני 20 שנה,‬ ‫כשאבחנו אצלי הפרעת התנהגות בשנת חלום,‬
‫רשמו לי קלונאזפאם.‬
‫והלכתי לא מזמן לרופאה חדשה‬ ‫והיא עברה על התיק הרפואי שלי,‬
‫והיא אמרה, "אתה על קלונאזפאם כבר 20 שנה?"‬
‫ואמרתי "כן" והיא אמרה, "נו, טוב".‬
‫ואני…‬
‫זה לא מה שרוצים לשמוע אצל הרופא.‬
‫שאלתי, "את מודאגת?"‬
‫היא שאלה, "ידוע לך מהן תופעות הלוואי?"‬
‫אמרתי, "לא יודע".‬
‫היא אמרה, "דיכאון, אובדן זיכרון,‬ ‫יכולות מוטוריות ירודות…"‬
‫אמרתי, "חשבתי שזו פשוט האישיות שלי".‬
‫כאילו, זה… זה רגע מוזר בחיים,‬
‫כשאתה מבין שהאישיות שלך היא תופעות לוואי.‬
‫כי אז אני פשוט מודע לעצמי‬ ‫בכל הפעולות היומיומיות שלי.‬
‫למשל, בכל לילה לפני השינה,‬
‫אני לוקח קלונאזפאם במינון של מיליגרם וחצי,‬
‫אז אני צריך לחצות כדור בדיוק לשניים. כן.‬
‫יודעים למי לא כדאי לבצע פעולה מדויקת כזו?‬
‫לאדם עם יכולות מוטוריות ירודות,‬
‫כי בסופו של דבר אני שובר אותו לשניים,‬
‫ויש ערימה של אבקת קלונאזפאם על הכיור,‬
‫ואז אני מדוכא,‬
‫ואני בוכה ומזיל דמעות על האבקה,‬
‫והדמעות מתמזגות לכדי סורבה קלונאזפאם,‬
‫ואז אני מלקק…‬
‫את מה שאני מחשיב לחצי מיליגרם…‬
‫אבל זה בהחלט לא חצי מיליגרם.‬
‫אז איך אני אסביר את זה לבת שלי?‬
‫אלה החיים הטובים. כן, זה כיף חיים.‬
‫יש דברים רבים כל כך‬ ‫שאני לא חושב שאוכל להסביר לבת שלי.‬
‫היא בת תשע וזה רק קשה יותר ויותר,‬
‫כי כשהם קטנים, זה לא ממש משנה.‬
‫הם שקיות אורז מהלכות,‬
‫וצריך רק לדאוג שימשיכו לחיות.‬
‫ואז, אפילו כשהם פעוטות,‬
‫הכול הרמות להנחתה.‬
‫"מה זה?" "זאת ביצה. אני גאון."‬ ‫אתם יודעים? אבל…‬
‫וגם אשתי לא יודעת המון דברים.‬
‫היא משוררת. אני קומיקאי.‬
‫ביחד, אנחנו פסל.‬
‫אנחנו פשוט לא יודעים המון דברים.‬
‫כאילו, קראנו מאות ספרים על עלים.‬
‫אנחנו לא…‬
‫אנחנו לא כל כך יכולים‬ ‫להסביר מה זה עלים, ו…‬
‫וזה התחיל להתבהר לי לפני שנה בערך,‬
‫כי אימא שלי התקשרה אליי,‬
‫והיא אמרה, "אבא היה חולה השבוע,‬
‫"וניסיתי לשכנע אותו ללכת לרופא שלו,‬ ‫אבל הוא סירב ללכת.‬
‫"ואתמול, הוא נפל באמבטיה,‬
‫"והתקשרתי למוקד החירום,‬
‫"ולקחו אותו באמבולנס לחדר מיון,‬ ‫והתברר שהוא חטף שבץ."‬
‫וסיימתי את השיחה,‬
‫והייתי לבדי בחדר השינה שלי,‬
‫ונכנסתי לחדר הארונות שלי והתחלתי לסדר שם,‬
‫ופשוט התחלתי לבכות לבד.‬
‫והבת שלי אונה נכנסה ושאלה, "אבא, מה קרה?"‬
‫ואמרתי, "סבא חטף שבץ".‬
‫והיא אמרה, "אבא, מה זה שבץ?"‬
‫ואז הבנתי…‬
‫שאני לא ממש יכול להסביר מה זה שבץ.‬
‫עשיתי ניסיון.‬
‫כאילו… אני יודע את עיקרי הדברים.‬
‫אז אמרתי,‬ ‫"זו פגיעה מוחית, ויש דימום במוח".‬
‫ואז היו הרבה אסוציאציות, אתם יודעים.‬
‫אמרתי, "זה במוח. את יודעת, המוח מדמם,‬
‫"ואני לא יודע בדיוק איפה היה הדם,‬
‫"אבל נראה לי שהוא היה בכלי הדם,‬
‫"והם כולם נמצאים שם, את יודעת,‬
‫"אבל עכשיו, הוא התפשט לכל מקום.‬
‫"נראה לי. ו…‬
‫"כאילו, במובן מסוים,‬ ‫כל הגוף שלנו די מלא בדם.‬
‫"יש המוני ליטרים של דם בכל הגוף.‬
‫"במובן מסוים, אנחנו מדממים כל הזמן.‬
‫"אולי תשאלי את אימא לגבי זה.‬
‫"או את סבא.‬
‫"אבל לא השבוע, את יודעת." ו…‬
‫אז אונה שאלה, "סבא וין יהיה בסדר?"‬
‫ואמרתי, "אני לא יודע. אני אסע הביתה הערב".‬
‫אז באותו ערב,‬ ‫נסעתי לפרובידנס שברוד איילנד,‬
‫לבית החולים,‬
‫ועליתי במעלית לקומה השמינית,‬
‫למחלקת השבץ, וראיתי את אבא שלי,‬ ‫והוא פשוט נהיה שבר כלי.‬
‫חצי מהגוף שלו היה משותק‬ ‫והוא לא ממש היה מסוגל לדבר.‬
‫והנוירולוגית נכנסה ואמרה, "וינס!‬
‫"אנחנו נבצע ניקור מותני."‬
‫אבא שלי הוא במקרה נוירולוג בדימוס.‬
‫אז במצב שבו היה שרוי,‬
‫הוא הציע סוג מסוים של ניקור מותני.‬
‫הוא אמר, "ניקור מותני מונחה".‬
‫וזה מרשים.‬
‫אבל זו גם דוגמה טובה לשתלטנות של אבא שלי.‬
‫צפיתי בנוירולוג חצי מת‬
‫אומר לנוירולוגית חיה לגמרי‬
‫איך לבצע את העבודה שלה.‬
‫כאילו, זו הסגברה ברמה אחרת.‬
‫כאילו, זו הסגווייה, לא הסגברה.‬
‫אם אתם לא מכירים את המונח "הסגברה",‬
‫זה כשגבר מסביר לאישה‬ ‫דבר שהיא אולי מבינה בו יותר‬
‫מהגבר.‬
‫אני לא מסביר לך את זה. אני מיידע.‬
‫אני מגברדע, ו…‬
‫הרס אותי לראות את אבא שלי במצב כזה,‬
‫כי כשהייתי ילד,‬
‫אבא שלי תמיד נראה לי גדול מהחיים.‬
‫הוא כמעט היה יצור מיתולוגי.‬
‫במובן מסוים, רציתי להיות כמו אבא שלי,‬
‫כי הוא ידע המון דברים.‬
‫הוא היה רופא,‬
‫ובזמנו הפנוי, הוא סיים תואר במשפטים.‬
‫כן.‬
‫הוא עד כדי כך לא רצה להיות אבא.‬
‫הוא חשב…‬
‫הוא חשב,‬ ‫"מה אוכל לעשות בשעות הפנויות האלה,‬
‫"כשאני אמור לגדל ילדים?"‬
‫לזכותו ייאמר שלא היינו ילדים נהדרים.‬
‫תמיד רצינו אבא…‬
‫והוא רצה עוד תואר.‬
‫אז היו לנו שאיפות סותרות.‬
‫לא ראיתי את הצד הזה באבא שלי, אתם יודעים?‬
‫כשהייתי ילד, לפעמים ניגשו אליי אנשים זרים,‬
‫ואמרו, "אבא שלך רופא נהדר".‬
‫ואמרתי, "בסדר".‬
‫אני מווסטר, מסצ'וסטס. כולם מדברים ככה.‬
‫"אבא שלך רופא נהדר."‬
‫"בסדר. כאילו, הוא לא אבא שלי."‬
‫כלומר, הוא כן אבא שלי.‬ ‫זו הייתה טעות פרוידיאנית.‬
‫אני לא יודע אם זה ייכלל בספיישל.‬
‫כל המופע עוסק באבא שלי. "הוא לא אבא שלי."‬
‫"מה היה הקטע בהתחלה, כשאמר שזה לא אבא שלו?‬
‫"זה יהיה טוויסט כמו בסוף של 'צ'יינהטאון'?"‬
‫הוא לא היה…‬
‫הוא לא היה הרופא שלי.‬
‫מישהו ניגש אליי לאחרונה‬ ‫כשליוויתי את אונה מביה"ס‬
‫ואמר, "מת על הסטנד אפ שלך" והודיתי לו.‬
‫הוא הביט באונה ואמר,‬ ‫"אבא שלך קומיקאי נהדר".‬
‫היא אמרה, "בסדר". אתם יודעים?‬
‫אמרתי, "אני מבין לליבך".‬
‫והלכנו לאורך כמה רחובות.‬
‫שאלתי, "אונה, מה את חושבת‬ ‫כשאומרים דברים כאלה?"‬
‫והיא אמרה,‬ ‫"הם מבזבזים לי את הזמן", וחשבתי…‬
‫זה הדבר הכי מרושע שאמרו לי אי פעם,‬
‫ואני מכיר את ביל בר.‬
‫רק לעיתים רחוקות‬ ‫ראיתי את אבא שלי בתור רופא.‬
‫אני זוכר פעם אחת.‬ ‫שיחקתי כדורגל כשהייתי ילד.‬
‫הייתי השוער, ופעם אחת זינקתי לעבר הכדור,‬
‫ותפסתי אותו, ואז ילד בקבוצה היריבה‬
‫בעט לי בראש…‬
‫אני יודע.‬
‫בעוצמה שייעד לכדור.‬
‫ואני לא מודע להמשך הסיפור,‬
‫אבל אמרו לי‬ ‫שקמתי על הרגליים ואמרתי, "אני בסדר",‬
‫והם האמינו לי והשאירו אותי במשחק.‬
‫ואחרי רבע שעה בערך,‬ ‫פשוט שוטטתי וירדתי מהמגרש…‬
‫והגעתי למגרש אחר.‬
‫חבריי לקבוצה רצו אליי‬ ‫ושאלו, "מייק, אתה בסדר?"‬
‫ואמרתי להם, במילים האלה,‬ ‫"מה אנחנו עושים כאן בכלל?"‬
‫ואבא שלי רץ למגרש, הרים אותי,‬
‫נשא אותי משם והסיע אותי הביתה,‬
‫ושאל אותי את כל השאלות‬ ‫שרופאים שואלים מטופלים.‬
‫"מה השם האמצעי שלך?‬ ‫מה המקצועות שאתה לומד בבית הספר?"‬
‫חשבתי, "טוב, זה מה שאבא שלי עושה".‬
‫ובפעם השנייה שהעניין הזה עלה,‬
‫למדתי בבית הספר היסודי "סיינט מרי",‬
‫בשרוסברי, מסצ'וסטס,‬ ‫ובערבי שישי היה לנו מועדון מדעים,‬
‫ובבי"ס קתולי, זה כמו חברת קש של המאפיה.‬
‫כאילו, "אנחנו מאמינים שישו הפך מים ליין,‬
‫"וגם היו דינוזאורים." אתם יודעים? ו…‬
‫אז בכל ערב שישי בא הורה אחר והסביר‬
‫איך המדעים קשורים לעבודה שלו.‬
‫וערב אחד, אבא שלי היה אמור לבוא.‬
‫ממש הייתי בלחץ. חשבתי, "מה הוא יגיד?‬
‫"הוא לא מבין כלום במדעים."‬
‫והוא נכנס לשם,‬ ‫והוא הביא את הכלים הרפואיים שלו,‬
‫והוא הוציא אותם אחד אחד‬ ‫והסביר למה כל אחד מהם משמש.‬
‫הוא הוציא דגם תלת ממדי של המוח,‬
‫הסביר לגבי חצאי המוח,‬
‫וכל הילדים ניגשו אליי אחר כך,‬
‫ואמרו, "אבא שלך חכם בטירוף.‬
‫"אבא שלך הכי חכם בעולם."‬
‫אמרתי, "כן,‬
‫"אבא שלי באמת הכי חכם בעולם.‬
‫"אבל למה הוא לא הסביר לי‬ ‫את כל הדברים האלה קודם?"‬
‫כי לא נחשפתי לזה כל כך.‬
‫מאבא שלי רק ראיתי‬ ‫שהוא חזר הביתה מהעבודה בסביבות 20:00,‬
‫והוא ישב בפינת הסלון, קרא רומן מלחמתי,‬
‫והזעיף פנים.‬
‫ומדי פעם הוא התחיל להשתולל‬
‫בגלל משהו קטן.‬
‫הוא היה צורח, "איפה המפתחות שלי, לעזאזל?"‬
‫הייתי אומר,‬ ‫"חייבים למצוא את המפתחות של אבא!"‬
‫חיפשתי את המפתחות האלה במשך כל חיי.‬
‫קפצתי מחלון כדי למצוא את המפתחות.‬
‫אבא שלי לא יאהב את הבדיחה הזו.‬
‫חיפשנו את המפתחות,‬ ‫ואז אימא שלי פשוט התפללה.‬
‫היא אמרה, "אני אשא תפילה לאנטוניוס הקדוש".‬
‫הייתי בן שבע וחשבתי,‬ ‫"לא נראה לי שזה יעבוד.‬
‫"נצטרך טקטיקה רצינית יותר לאיתור המפתחות."‬
‫אם אתם לא מכירים את הקדוש אנטוניוס,‬
‫הוא כזה שמוצא דברים,‬
‫שזה תפקיד די עלוב לקדוש. זה…‬
‫כי קשה להפוך לקדושים.‬ ‫צריכים לחולל שלושה ניסים,‬
‫וצריך לאמת את הניסים, אתם יודעים?‬
‫יש הרבה שוחד בעסק הזה.‬
‫יש הרבה "כן, ראיתי את זה".‬
‫ואם יש לכם מזל, מכריזים שאתם קדושים,‬
‫ובדרך כלל תגלו את זה‬ ‫חמש דקות לפני שתמותו, אתם יודעים?‬
‫הם אומרים, "חדשות נפלאות! אתה קדוש!"‬
‫ואתם ככה… אתם יודעים?‬
‫"דבר אחרון. תצטרך למצוא לכולם את המפתחות",‬ ‫ואתם אומרים "לא!" ואז מתים.‬
‫אז הייתי עם אבא שלי במרץ‬ ‫בבית החולים, וזה מזעזע.‬
‫אם הייתם פעם עם מישהו שחטף שבץ,‬
‫זה הדבר הכי נורא שתוכלו לדמיין.‬
‫אבל אני כן אגיד, במלוא הכנות,‬
‫שזה הרגיע אותו.‬
‫תישארו איתי. רוב הבדיחות נועדו לכם,‬
‫אבל כמה מהן נועדו לי.‬
‫זה מנגנון התמודדות.‬
‫אני מקווה שגם לכם.‬
‫כלומר, רוב הזמן זה מחריד,‬
‫אבל מדי פעם אני חושב,‬ ‫"איפה היה השבץ הזה כשהייתי בן חמש?"‬
‫אתם מבינים אותי?‬
‫כשהייתי ילד, הוא צרח,‬ ‫"איפה המפתחות שלי, לעזאזל?"‬
‫עכשיו הוא אומר "מפתחות", ואני…‬
‫קשה לומר שאני לא מעדיף את האפשרות השנייה.‬
‫היא קצת יותר מנומסת.‬
‫תישארו איתי. זה אבא שלי.‬
‫מותר לי.‬
‫אם הוא היה אבא שלכם,‬ ‫זה היה מוזר. אתם יודעים?‬
‫אני אבוא ואגיד, "אבא שלו אומר 'מפתחות!'"‬
‫ואתם תחשבו, "מייק באמת עבר כל גבול".‬
‫קומיקאי הקטילות הכי מופרע אי פעם.‬
‫"מייק בירביגליה יורד‬ ‫על הורים חולים של צופים בקהל!"‬
‫אז הייתי עם אבא שלי במרץ בבית החולים,‬
‫והוא לא ממש היה מסוגל להזיז את פניו,‬
‫אז יכולתי להבין את ההבעה שלו רק דרך עיניו.‬
‫וההבעה‬
‫בעיניו‬
‫הייתה פחד.‬
‫אז איך אסביר את זה לבת שלי?‬
‫אלה לא החיים הטובים.‬
‫כמה ימים אחרי זה, נסעתי הביתה,‬
‫ולקחתי את הבת למסיבת יום הולדת‬ ‫של אחד מהחברים שלה באותו סופ"ש.‬
‫אני הולך ל-200 עד 300‬ ‫מסיבות יום הולדת לילדים בשנה.‬
‫זה חלק ניכר מחיי. אני…‬
‫לבת שלי יש שישה חברים.‬
‫הייתי בשנה שעברה‬ ‫ב-235 מסיבות יום הולדת לילדים.‬
‫תעשיית מסיבות יום ההולדת‬ ‫יצאה לגמרי משליטה.‬
‫זה החלק שאני הכי פחות אוהב בחיי. אני באמת…‬
‫אני לא אוהב את זה,‬ ‫כי אני פשוט לא אוהב החברים של הבת שלי.‬
‫מותר לי להגיד את זה?‬
‫אני לא יודע אפילו.‬
‫אני אוהב את הבת שלי הכי בעולם.‬ ‫אני לא אוהב את החברים שלה. אני לא יודע…‬
‫אני לא יודע אם ביליתם הרבה‬ ‫עם ילדים בני תשע‬
‫שהם לא קרובי משפחה.‬
‫זו קבוצה בלתי נסבלת.‬
‫כשאני עם החברים שלה, אני חושב,‬
‫"עכשיו אני באמת‬ ‫לא מבין את עניין הפדופיליה."‬
‫תישארו איתי. אני אלך בזהירות בשדה המוקשים…‬
‫שהוא הנושא הזה.‬
‫אתם חושבים,‬ ‫"לא היינו לצידך אפילו בעניין השבץ". אני…‬
‫ברור שאני מתייחס לפשע הכי מתועב שיש,‬
‫אבל כשאני עם החברים שלה,‬ ‫אני אפילו לא מבין מה המשיכה.‬
‫אני לא מבין מה מושך פה.‬
‫מי ירצה לבלות זמן ניכר עם האנשים האלה?‬
‫אלה האנשים הכי גרועים וטיפשים שיש לנו.‬
‫תישארו איתי. יש לי דוגמאות.‬
‫אז…‬
‫הנה דוגמה. אז נסענו למסיבת יום ההולדת הזו,‬
‫והיינו שם אני וג'ני,‬
‫אשתי ג'ני, הבת שלנו אונה,‬
‫ואחד מהחברים שלה והאבא של החבר.‬
‫והאבות לוזרים.‬
‫אפשר לדבר על האבות לרגע?‬
‫לא אני. האבא השני. הם בכלל לא כמוני.‬
‫כאילו…‬
‫לכולם יש מבט מת בעיניים.‬
‫הם התחילו לגמגם לאחרונה.‬ ‫הם נכנסים לחדר בריצה.‬
‫"אם ישאלו, תגידו שחיפשתי חלב שיבולת שועל."‬
‫אתם יודעים? הם תמיד…‬
‫הם תמיד נואשים לאליבי‬
‫לאיזו עבירה פעוטה שלא מובנת לי ו…‬
‫אז היינו עם אחד מהאבות. שמו רוב.‬
‫זה חבר טוב שלנו.‬
‫ג'ני ואני קוראים לו ברוקולי רוב, ו…‬
‫תודה שצחקתם.‬
‫אותנו זה קורע מצחוק.‬ ‫את ברוקולי זה לא הצחיק אף פעם.‬
‫קראנו לו בשם הזה מאות פעמים,‬
‫וטכנית, זו כנראה בריונות.‬
‫אז היינו שם אני,‬
‫ג'ני, אונה, ברוקולי,‬
‫והבן של ברוקולי, ארו, שזה שם.‬
‫כאילו, אנחנו גרים בברוקלין.‬
‫זה לא הארו היחיד שאנחנו מכירים.‬
‫אנחנו מכירים אסופה של "ארואים".‬
‫אנחנו מכירים…‬
‫נחיל של "בואים". כלומר…‬
‫אז נסענו למסיבת יום הולדת ועצרנו במאפייה,‬
‫והנה מה שמחרפן אותי לגבי ילדים בני תשע.‬
‫ארו אמר לאבא שלו,‬ ‫"אבא, אני לא רוצה ג'בטה עם רוזמווין.‬
‫"אני רוצה ג'בטה ווגילה!"‬
‫התחשק לי לומר לילד הזה, "תשמע, ארו.‬
‫"אתה תקבל כל מיני ג'בטות בחיים.‬
‫"אם תרצה להיות מי שאתה,‬ ‫תתעקש על הווגילות."‬
‫אז קנינו ג'בטה "ווגילה" ונסענו מהמאפייה‬
‫למקום שנקרא "אורבן אייר",‬
‫וזה… כן, אם אתם לא מכירים מקומות כאלה,‬
‫זה כמו מפעל למסיבות יום הולדת.‬
‫זה כמו מחסן‬
‫עם טרמפולינות וגלידה,‬
‫ומחבטים כאלה מ"גלדיאטורים אמריקאים"‬ ‫כדי שהילדים יוכלו להחטיף זה לזה,‬
‫וברגע שנכנסים,‬
‫חייבים לחתום על ערימה של טפסים,‬
‫כי הם יודעים שהילד שלכם עומד להיפצע.‬
‫והם ממש ספציפיים.‬
‫כאילו, "הבת שלך תיתקע‬ ‫מתחת לטרמפולינה חלודה.‬
‫"מייק בירביגליה.‬
‫"היא עלולה לקפוץ‬ ‫ולתקוע את הראש בקורות הגג.‬
‫"מייק בירביגליה.‬
‫"היא עלולה להקיא על טרמפולינה חלודה,‬ ‫ותצטרך לנקות את זה עם סחבה ודלי משלך,‬
‫"שתוכל לרכוש בחנות אורבן אייר.‬
‫"מייק בירביגליה."‬
‫בזמן שממלאים את הטפסים האלה,‬
‫אומרים בכריזה,‬
‫"מסיבת יום ההולדת של אנג'לינה‬ ‫היא בחדר 571.‬
‫"מסיבת יום ההולדת של ג'ושוע‬ ‫היא בחדר 1310."‬
‫זה מדור הגיהינום השביעי,‬ ‫ואני רק רוצה ללכת הביתה.‬
‫למזלנו, הבת שלנו נפצעה כמעט מיד,‬
‫ואני אומר…‬
‫אני אומר "למזלנו" לא כי אני מאחל‬ ‫את זה למישהו, בטח שלא לילדה שלי,‬
‫אבל אם זה יקרה, עדיף שיקרה מוקדם.‬
‫כדי שלא נהיה בפקקים מ"אורבן אייר". אז…‬
‫הסעתי את ג'ני ואונה‬ ‫מ"אורבן אייר" לטיפול דחוף…‬
‫וכבר עדיף שתהיה הסעה ישירה לשם.‬
‫היו שם הרבה פנים מוכרות ו…‬
‫אני לא לגמרי משוכנע‬ ‫שאנחנו צריכים טיפול דחוף.‬
‫אני פשוט…‬
‫אני לא יודע מה הם עושים שם בדיוק.‬
‫אני חושב שהמציאו את הדבר הזה‬ ‫כי למישהו היה התקף חרדה,‬
‫והוא אמר, "אני צריך טיפול!"‬
‫ושאלו אותו, "מתי?"‬
‫"עכשיו!"‬
‫מישהו עם כוונות טובות אמר,‬ ‫"אני הבעלים של הבניין הריק הזה,‬
‫"ונוכל לכתוב 'טיפול דחוף' על צידו,‬
‫"ואני אפתח את המחשב הנייד שלי‬ ‫ואגלוש לאתר רפואי."‬
‫זה כל מה שקורה שם, נכון?‬
‫כאילו, טיפול דחוף‬ ‫הוא ה"אורבן אייר" של עולם הרפואה.‬
‫בארבעה שבועות בשנה, זו חנות להאלווין.‬
‫זו נורה אדומה בעיניי.‬
‫נכנסנו לשם נסערים.‬
‫אמרנו, "הבת שלנו קפצה על טרמפולינה‬ ‫ונחתה לא טוב על הרגל שלה".‬
‫והם אמרו, "היא כנראה צריכה ללכת לרופא".‬
‫ואמרנו, "לכן באנו לכאן".‬
‫והם אמרו, "לא, אנחנו לא מכירים שום רופא".‬
‫אז הם שלחו אותנו לאורתופדית לילדים.‬
‫והיא קודם כול אמרה‬ ‫שאונה צריכה צילום רנטגן.‬
‫אונה הסתכלה עליי ואמרה,‬ ‫"אבא, מה זה צילום רנטגן?"‬
‫ועשיתי ניסיון. אמרתי, "טוב…‬
‫"את נכנסת למכונה כזו ויש שם קרניים…‬
‫"והקרניים עוברות דרך העור…‬
‫"והן מסתכלות מסביב…‬
‫"בעצמות שלך, טוב?‬
‫"ואז הן חוזרות, נראה לי,‬
‫"ואני לא יודע איך הן יודעות לחזור,‬
‫"אבל נחזיק אצבעות.‬
‫"ואז אנחנו שוכרים אמן,‬
‫"והאמן מצייר את העצמות על סמך…‬
‫"מה שהקרניים מסרו.‬
‫"והכול מתרחש בחדר שנמצא שם.‬
‫"אימא ואני נהיה פה בחוץ.‬
‫"אסור לנו להתקרב בכלל למה שעומד לקרות.‬
‫"זה לגמרי מסוכן מדי.‬
‫"אני…‬
‫"יהיו שם טכנאים איתך.‬
‫"יהיו עליהם אפודי מגן.‬
‫"עלייך לא יהיה אפוד.‬ ‫אל תחשבי על זה יותר מדי. ו…‬
‫"תתחילו, חבר'ה." אז…‬
‫אז היא הייתה מודאגת, ומסיבה טובה,‬
‫כי הרופאה יצאה אחרי כמה דקות,‬
‫והיא אמרה, "לאונה נשברה עצם בכף הרגל,‬
‫"אז אנחנו נגבס אותה."‬
‫אז היא הייתה בגבס במשך חודשיים בערך.‬
‫וכשלבת שלך נשברת כף הרגל,‬
‫זה כאילו נשברה כף הרגל לכל המשפחה,‬
‫כי צריך למצוא הרבה פעילויות‬ ‫שלא יצריכו את כף הרגל.‬
‫כמו "אולי נשב על הספה? או נתעצבן בשקט?"‬
‫ו…‬
‫אונה כעסה על ארו‬ ‫כי הוא קפץ לפניה בטרמפולינה,‬
‫ואני כעסתי על "אורבן אייר".‬
‫בשיא הכעס שלי,‬ ‫הצעתי שנתבע את "אורבן אייר".‬
‫ואז נזכרתי בכל הטפסים שחתמנו עליהם‬
‫וקבעו במפורש‬ ‫שלעולם לא נתבע את "אורבן אייר".‬
‫אבל הטפסים לא הזכירו בכלל‬ ‫את האפשרות שאדבר על "אורבן אייר"‬
‫בהקשר של מופע סטנד אפ.‬
‫אז…‬
‫אם הייתי בא לתיאטרון ביקון הערב‬
‫ואומר ש"אורבן אייר" לא צריכה להיות חברה,‬
‫הייתם יודעים שזו בדיחה.‬
‫זו לא דעתי לגבי "אורבן אייר".‬
‫אני חושב שזו חברה נפלאה‬ ‫שפוצעת ילדים 365 ימים בשנה,‬
‫וזו הפרזה קומית.‬
‫אם הייתי בא לכאן הערב ואומר,‬
‫"אקדחים לא הורגים אנשים,‬ ‫'אורבן אייר' הורגת אנשים",‬
‫הייתם יודעים‬
‫שזו דוגמה מושלמת לסאטירה, כבודו, ו…‬
‫אבל עניין "אורבן אייר"‬ ‫והטיפול הדחוף הזה ממש…‬
‫ממש הבהיר לי שאין הרבה דברים‬ ‫שאני מסוגל להסביר לבת שלי באמת.‬
‫כלומר, אני לא יכול להסביר לה‬ ‫לגבי שבץ או רנטגן או סמים.‬
‫ואנחנו כבר חייבים להסביר לגבי סקס,‬ ‫בגיל צעיר יותר ויותר,‬
‫כי למכשירים שנמצאים לכולם בכיס‬ ‫יש עכשיו גישה לפורנו.‬
‫אז עכשיו צריך להסביר גם לגבי פורנו,‬
‫וכאילו, אני יודע את עיקרי הדברים,‬
‫אבל אני לא הכי מתמצא בז'אנרים.‬
‫אפילו הז'אנרים הכי פשוטים,‬ ‫כמו פורנו ביתי, מבלבלים אותי.‬
‫אחרי סקס, אני רק חושב,‬ ‫"לפחות אף אחד לא ראה את זה". אתם יודעים?‬
‫אני לא אומר, "למה אנחנו לא מצלמים?‬
‫"טוב, מתחילים שוב.‬
‫"זה ייקח 40 דקות."‬
‫לא דיברו איתי על מין בילדותי.‬
‫כשהייתי בן 12, היו לי פטמות נוקשות…‬
‫ואני מודע לכך שזה לא סקס.‬
‫היו לי פטמות נוקשות ו…‬
‫זה משהו שקורה לפעמים בגיל ההתבגרות.‬
‫אני אומר "לפעמים" כי כשהעזתי לראשונה‬
‫לספר את זה לשותף שלי בקולג',‬
‫הוא צחק במשך חמש דקות רצופות.‬
‫ואחרי שצחק, הוא אמר לי,‬ ‫ואני מצטט, הוא אמר,‬
‫"נראה לי שזה קרה רק לך."‬
‫אז כשהייתי בן 12, היו לי פטמות נוקשות,‬ ‫ותמיד הייתי היפוכונדר,‬
‫אז חשבתי שזה סרטן.‬
‫ואם אתם מכירים היפוכונדרים,‬ ‫אתם יודעים שאני לא מגזים.‬
‫לא חשבתי ש"אולי" זה סרטן.‬
‫חשבתי, "יש לי סרטן.‬
‫"מה הצעדים הבאים?"‬
‫לא היה לנו טיפול דחוף…‬
‫ולא הכרתי שום רופא…‬
‫חוץ מאבא שלי. אז…‬
‫ערב אחד, נכנסתי לסלון‬
‫והוא בדיוק קרא את הרומן המלחמתי שלו,‬
‫ואמרתי, "היי, אבא,‬
‫"אני חושב שאולי יש לי סרטן."‬
‫הוא שאל, "למה אתה חושב ככה?"‬
‫אמרתי, "יש לי פטמות נוקשות".‬
‫הוא אמר, "זה לא תסמין".‬
‫אמרתי, "תראה בעצמך", והורדתי את החולצה.‬
‫אבא שלי נעמד, הוא ניגש אליי…‬
‫ומישש את הפטמות הנוקשות להחריד שלי.‬
‫וזה היה נחמד.‬
‫תישארו איתי.‬
‫אני לא ממשפחה שדוגלת בחיבה גופנית. אני…‬
‫אנחנו לא אומרים "אוהב אותך" או מתחבקים.‬
‫אז כשאבא שלי ליטף‬ ‫את הפטמות הנוקשות להחריד שלי…‬
‫אני זוכר בבירור שחשבתי,‬ ‫"זה לא 'אני אוהב אותך',‬
‫"אבל אסתפק בזה."‬
‫ואז אבא שלי, ד"ר וינס בירביגליה,‬
‫מסר לי את האבחנה הרפואית‬ ‫הכי קצרה ששמעתי מאז ועד היום.‬
‫הוא אמר, "לא".‬
‫וזה היה סוף השיחה.‬
‫זה היה הדבר הכי קרוב‬ ‫לשיחה על מין שאחווה בחיי.‬
‫פשוט לא דגלנו בחיבה גופנית.‬
‫כלומר, רק מדי פעם.‬
‫אני זוכר שכשהייתי בן חמש בערך,‬
‫הייתי היפוטוני,‬ ‫מה שאומר שהייתי מיובש באופן חמור.‬
‫ואימא שלי סיפרה לי את זה.‬
‫מתברר שהתעלפתי,‬ ‫והיא לקחה אותי, זרקה אותי למכונית‬
‫והסיעה אותי לחדר המיון.‬
‫היא הייתה אחות,‬ ‫אז היא הסבירה להם, "הבן שלי היפוטוני.‬
‫"הוא זקוק לעירוי מידי."‬
‫הם אמרו שהיא צריכה למלא טופסי ביטוח.‬
‫אז היא מילאה‬ ‫את טופסי הביטוח האלה בקצב מטורף,‬
‫ואבא שלי עבד אז בבית החולים,‬
‫והוא נכנס וסקר את המצב,‬
‫והוא צעק, "תנו עירוי לילד, לעזאזל!"‬
‫והם עשו את זה,‬
‫מה שממחיש באופן משונה‬ ‫את האישיות המופרעת של אבא שלי,‬
‫כי זה עבד, ואני לא זוכר את כל זה.‬
‫אימא שלי הסבירה לי,‬
‫אבל אני זוכר שאושפזתי לארבעה ימים שם.‬
‫ויום אחד אבא שלי נכנס, והיינו בחדר לבדנו,‬
‫והוא הביא לי בובה של ג'ורג' הסקרן.‬
‫היא הייתה בגודל כזה.‬ ‫היא נשארה אצלי למשך כל ילדותי.‬
‫והוא פשוט ליטף לי את הכתף‬
‫למשך רבע שעה בערך.‬
‫וזו הייתה מחווה קטנטנה…‬
‫ואני עדיין זוכר אותה.‬
‫ג'ני ואני מתנהגים בדיוק ההפך עם הבת שלנו.‬
‫אנחנו מגזימים.‬
‫נגלה עד כמה הגזמנו כשהיא תגדל, כי…‬
‫אנחנו אומרים "אוהבים אותך"‬ ‫ומחבקים אותה ומועכים אותה.‬
‫למשל, היינו במופע בלט שלה לפני כמה שנים,‬
‫וישבנו בקהל ופשוט בכינו כל הזמן,‬
‫כי אין לה כישרון, אתם יודעים? ו…‬
‫אנחנו באמנויות. יש לנו חוש לזה.‬
‫יש הרבה סימנים מוקדמים לזה ו…‬
‫בכינו כי בזבזנו אלפי דולרים על השיעורים,‬
‫ומאות שעות צפייה בחזרות,‬
‫והיא לא תהיה מקצוענית. זה לא יקרה.‬
‫לא, בכינו מכל הסיבות הנכונות.‬
‫ורצתי אליה אחר כך וחיבקתי אותה חזק ואמרתי,‬
‫"אונה, היית פשוט מדהימה!"‬
‫והיא אמרה, "אבא, אתה תגיד שהייתי מדהימה‬
‫"גם אם לא הייתי מדהימה."‬
‫אני יודע.‬
‫הייתי חייב לומר לה, "זה ממש נכון.‬
‫"את חזקה הרבה יותר בהיגיון מאשר בבלט."‬
‫אז…‬
‫השמטתי את הקטע האחרון.‬
‫אני אשתמש בו רק כשהיא תהיה בת 15‬ ‫ותגיד לי שאני חתיכת זבל,‬
‫ואני אגיד,‬ ‫"גם לי היו כמה דעות בוטות לגבייך…‬
‫"כשהיית בת שבע, ששמרתי לעצמי מתוך כבוד,‬
‫"אבל כן חלקתי אותן עם חבורת זרים‬ ‫בתיאטרון ביקון בניו יורק."‬
‫אנחנו רגשניים מאוד,‬ ‫אבל גם לא מפגינים דברים מסוימים.‬
‫למשל, אני לא מפגין כעס.‬
‫אני מתעצבן ומדחיק את הכעס,‬
‫כי כשהייתי ילד, אבא שלי התרגז לפעמים,‬
‫ואני זוכר שחשבתי,‬ ‫"אני בחיים לא אעשה דבר כזה".‬
‫כי ילדים לא יודעים הרבה,‬
‫אבל הם סופגים הכול.‬
‫אם אתה אנוכי,‬ ‫הילדים שלך יודעים שאתה אנוכי.‬
‫אם אתה טוב לב, הם יודעים שאתה טוב לב.‬
‫למשל, לפני כמה חודשים, אונה שמה לב‬
‫שכשהתעוררתי, ג'ני הכינה לי פנקייק.‬
‫שמעתם נכון. היא הכינה רק אחד.‬
‫היא הכינה לי פנקייק,‬
‫ואמרתי, "תודה על פנקייק".‬
‫כי היא מודעת מאוד לבריאות שלי,‬
‫ויודעת שכמות הפנקייקים שכדאי לי לאכול…‬
‫היא פנקייק.‬
‫אז רציתי לעשות משהו נחמד בשבילה,‬ ‫כי האהבה שלי מבוססת על התחשבנות.‬
‫ואם אתם מוחאים כפיים, גם שלכם.‬
‫ואם אתם לא מוחאים כפיים, גם שלכם,‬
‫ואתם מפסידים.‬
‫לא ידעתם שמתנהל פה משחק. אני…‬
‫בשנה שעברה ג'ני אמרה לי,‬
‫"לפעמים אני מרגישה שאתה סופר לי נקודות",‬
‫ואמרתי, "זה נכון".‬
‫כאילו, אני לא מתכחש לזה.‬
‫"למה נראה לך שיש לוח מחיק במטבח?"‬
‫אני פשוט לא מסתיר את זה. הלוואי שהסתרתי.‬
‫ג'ני מתארת אותי כקול המספר בנישואים שלנו‬
‫שאף אחד לא ביקש.‬
‫אני מקרצף כלים בכיור‬ ‫ואומר, "אז אני שוטף כלים,‬
‫"ואז אני אלך לקנות גלידה להורים שלך,‬
‫"ואז אנקה את השערות מחור הניקוז במקלחת."‬
‫והיא אומרת, "אתה לא צריך לומר את כל זה.‬
‫"אתה יכול פשוט לעשות את זה וזה יתבצע.‬
‫"אנחנו לא צריכים לדבר על זה.‬
‫"כי גם אני עושה הרבה דברים.‬
‫"אני לא מדברת עליהם.‬ ‫אני פשוט עושה אותם וזהו זה."‬
‫ואמרתי, "אני נותן לך על זה‬ ‫חמש נקודות פה על הלוח.‬
‫"את עדיין בפיגור של שלוש. זה לא משנה."‬
‫אני מתחשבן. אני לא גאה בזה.‬ ‫אין לי מושג למה אפילו.‬
‫אני לא יודע אם למדתי את זה מההורים שלי…‬
‫אני לא יודע איך להיות נשוי.‬
‫אף אחד לא לימד אותי מה לעשות בנישואים.‬
‫אני פשוט מאלתר בכל יום.‬
‫הנישואים שלי לא דומים בכלל‬ ‫לנישואים של הוריי.‬
‫ההורים שלי התווכחו לגבי דברים כל הזמן,‬
‫וג'ני ואני מתווכחים, אבל זה שונה,‬
‫כי ג'ני מופנמת.‬
‫אז כשמתווכחים עם אדם מופנם,‬ ‫צריך פשוט לפרש את השתיקות…‬
‫ולהחליט באיזו שתיקה תרצו שיהיו מילים.‬
‫הלכנו לאסוף את אונה לפני כמה ימים,‬ ‫וג'ני הייתה שקטה.‬
‫שאלתי מה קרה והיא אמרה "כלום"‬ ‫אבל זה לא היה "כלום".‬
‫אז ניצבתי בפרשת דרכים וחשבתי,‬
‫"רגע. לחקור,‬
‫"או להניח לזה?"‬
‫מישהו יודע?‬
‫אני נשוי כבר 16 שנה. אין לי מושג.‬
‫מישהו…‬
‫מי נשוי הרבה זמן? תצעקו את מספר השנים.‬
‫כמה שנים אתם נשואים?‬
‫שלושים וחמש.‬
‫שלושים וחמש שנים.‬ ‫מישהו נשוי יותר מ-35 שנים?‬
‫ארבעים.‬ ‫-ארבעים. ואתם?‬
‫חמישים ושבע.‬
‫זה המון. זה…‬
‫קודם כול, איך קוראים לך?‬
‫אן?‬
‫ואיך קוראים לבעלך?‬ ‫-ג'אן.‬
‫לבעלך קוראים ג'אן?‬
‫ולך קוראים אן?‬
‫טוב. ו…‬
‫אני הבנתי את זה נכון? אן וג'אן?‬
‫אתם אנשים אמיתיים? אתם…‬
‫אתם…‬
‫אז אן וג'אן נשואים כבר 57 שנים.‬
‫דרך אגב, ההורים שלי נשואים כבר 60 שנה.‬
‫כן. יותר מדי, נכון? כאילו…‬
‫כשהייתי בן 20 ומשהו, אמרתי לאימא שלי‬
‫משהו ששמרתי בלב במשך שנים.‬
‫אמרתי, "אימא, אם תרצי אי פעם להתגרש מאבא,‬
‫"זה יהיה בסדר מבחינתנו."‬
‫חשבתי שהיא תעשה לי "תודה". אתם יודעים?‬
‫אבל היא אמרה לי משהו שבחיים לא אשכח.‬
‫היא אמרה, "מייקל,‬
‫"לא תוכל להבין נישואים של אנשים אחרים."‬
‫את חושבת שזה נכון, אן?‬
‫ג'אן, אתה חושב שזה נכון?‬
‫אן וג'אן…‬
‫או שזה "ג'אן ואן"?‬
‫אז אן וג'אן…‬
‫אתם ה"ברוקולי רוב" של הקהל הזה.‬
‫אותי זה קורע.‬
‫אתכם זה בטח לא קורע.‬
‫אלה החיים שלכם כל הזמן.‬
‫אז אן, אני רוצה לשאול לעצתך.‬
‫אם את במצב כזה, ואת אומרת לג'אן,‬
‫"על מה אתה חושב?" והוא אומר "כלום",‬
‫תחקרי,‬
‫או תניחי לזה?‬
‫אני אחקור.‬ ‫-תחקרי.‬
‫אז אן אומרת "לחקור".‬
‫וג'אן…‬
‫האם תחקור‬
‫או תניח לזה?‬
‫אניח לזה.‬
‫ולכן זה מצליח, גבירותיי ורבותיי.‬
‫לכן לסיפור של אן וג'אן יש סוף טוב.‬
‫כי…‬
‫הם השמן והחומץ שבזכותם מצליח סלט הנישואים.‬
‫אז אני מסכים איתך, אן.‬
‫באמת. אני חוקר.‬
‫פשוט עדיף בעיניי לדעת יותר ולא פחות.‬
‫שאלתי את ג'ני, "על מה אתה חושבת?"‬
‫והיא אמרה "כלום" ודי התעקשה לגבי זה.‬
‫ואז שיניתי כיוון פתאום.‬
‫שאלתי, "מאיפה הגעת הרגע?"‬
‫והיא אמרה, "הייתי בבית וצפיתי בחדשות,‬
‫"והמלחמה העציבה אותי."‬
‫ושאלתי, "את חושבת שאני אשם בזה?"‬
‫ו…‬
‫גדלתי בבית קתולי.‬
‫מקובל עליי שכל דבר יכול להיות באשמתי.‬
‫מבחינתי, יש מצב שאוננתי במידה כזו‬
‫שזה הוביל למלחמה במזרח התיכון.‬
‫אולי אני חולם,‬
‫אבל אני די בטוח שבזה עוסק השיר ההוא.‬
‫אבא שלי לא יאהב את הבדיחה הזו. אני…‬
‫אבא לא אוהב הרבה בדיחות שלי,‬
‫אבל הוא בעיקר לא אוהב בדיחות גסות,‬
‫וגם כאלה אישיות.‬
‫אז הוא לא היה אוהב‬
‫את חמש הדקות שעסקו בפטמות נוקשות.‬
‫והוא לא אוהב בדיחות פוליטיות. האמת,‬
‫כשהייתי בן 20 ומשהו, סיפרתי בדיחה פוליטית,‬
‫והיא הובילה לדיון בינינו על פוליטיקה,‬
‫ו… הוא היה טעון.‬
‫אתם יודעים, ביקרתי אצלו,‬
‫ויצאנו להליכה‬
‫בשביל ביער שמאחורי הבית שלו,‬
‫וככל שהרחקנו לכת,‬
‫השיחה נהייתה טעונה יותר,‬
‫עד שהוא פשוט התחיל לומר‬ ‫דברים מרושעים לגביי,‬
‫ואז התחלתי לומר דברים מרושעים לגביו.‬
‫וחזרתי למכונית שלי ואמרתי, "ביי, אבא".‬
‫והוא לא אמר שלום.‬
‫הוא אמר, "טוב…‬
‫"בחרת בדרך אחרת."‬
‫וזהו.‬
‫ופשוט נסעתי הביתה,‬
‫ופשוט הרגשתי אבוד.‬
‫חשבתי כל חיי שאני רוצה להיות כמו אבא שלי,‬
‫ובשלב מסוים,‬ ‫החלטתי שאני רוצה שהוא יהיה כמוני.‬
‫אבל זה לא היה המצב עם אימא שלי.‬ ‫אנחנו היינו קרובים‬
‫מאז שהייתי ילד.‬
‫כי היא דתייה אדוקה.‬ ‫כשהייתי ילד, הייתי דתי אדוק,‬
‫כי ילדים אוהבים קסמים.‬
‫ואני…‬
‫אהבתי ללכת לכנסייה‬ ‫כי הכומר זכה להמון צחוקים‬
‫מחומר ממש קלוש, אתם יודעים?‬
‫הוא אמר, "מתי, מרקוס, לוקאס ויוחננ'לה",‬
‫וכולם אמרו, "האב פטריק קורע מצחוק!"‬
‫וחשבתי, "הוא לא קורע.‬
‫"אין שורות מחץ. רק הכנות להן."‬
‫ו…‬
‫חשבתי רק, "תנו לי לעלות לשם.‬
‫"תנו לי את המיקרופון.‬
‫"תעלו אותי לכמה דרשות סטנד אפ.‬
‫"אני אקטול.‬
‫"אני אצלוב.‬
‫"כלומר, בהקשר הנכון, אני אצלוב."‬
‫רציתי להיות כומר כשהייתי ילד.‬
‫ואז הייתי נער כנסייה.‬ ‫והתשובה היא לא, זה לא קרה לי.‬
‫כנראה מפני שהם ידעו שאני פטפטן.‬
‫אני פשוט נראה כזה.‬
‫והייתי כזה גרוע שהם חשבו,‬ ‫"אם הוא גרוע בהדלקת נרות,‬
‫"הוא בטח לא ידליק גם אותנו."‬
‫לא, אני יודע.‬
‫בעיני אנשים מסוימים, זה מוגזם.‬
‫אבל אני חושב שמה שהכמרים‬ ‫עשו בשנות ה-80 היה מוגזם.‬
‫הבדיחה שלי בעניין‬ ‫בכלל לא גרועה באותה מידה.‬
‫לדעתי, אנחנו לא צריכים להניח לזה.‬
‫גדלתי בבית קתולי מאוד.‬
‫קשה אפילו לתאר לחברים שלי עכשיו‬
‫עד כמה הדת הייתה נוכחת בילדות שלי,‬ ‫אבל העניין עולה מדי פעם.‬
‫למשל, ג'ני ואני נסענו באובר לאחרונה,‬
‫ומזמור מהכנסייה פשוט צץ לי בראש.‬
‫כל המילים.‬
‫זה היה מזמור שנשמע ככה…‬
‫"זכרו נא‬
‫"שישו המשיח‬
‫"מת למעננו‬
‫"וקם לתחייה"‬
‫כל המילים האלה עלו לי פתאום בראש‬
‫בנסיעת אובר לבית המרקחת.‬
‫אי אפשר להירפא מהדת הזאת.‬
‫היא הגרסה הדתית לכימיקלים נצחיים.‬
‫אז הסתכלתי על ג'ני בנסיעת האובר ואמרתי לה,‬
‫"הרגע צץ לי בראש מזמור",‬
‫ואז שרתי לה אותו כמו ששרתי לכם.‬
‫אבל היא לא צחקה.‬
‫הפנים שלה היו קפואות.‬
‫אמרתי, "לא, אבל זה מצחיק, נכון?"‬ ‫ואז שרתי אותו בקול רם יותר.‬
‫הפרצוף שלה עדיין היה רציני מאוד.‬
‫ואז היא סימסה לי‬
‫במרחק שמונה ס"מ ממני.‬
‫חשבתי, "אוי, לא".‬
‫והסתכלתי בטלפון שלי,‬
‫וזו הייתה הודעה מג'ני שנכתב בה,‬
‫"לנהג האובר‬ ‫יש מחרוזת תפילה על לוח המחוונים."‬
‫ואני יודע לאלתר.‬
‫אז אמרתי, "הזכרתי את המזמור הזה…‬
‫"כי הוא משמעותי מאוד בעיניי…‬
‫"ואני רוצה ללמד לך אותו.‬
‫"אז תחזרי אחריי."‬
‫"זכרו נא"‬
‫הייתה לי מחרוזת תפילה בילדות.‬
‫קיבלתי אותה בגיל שמונה מסבתא‬ ‫בטקס הקומוניון הראשון שלי.‬
‫אם אתם לא יודעים מה זו מחרוזת תפילה,‬ ‫היא כמו החשבונייה של הקתולים.‬
‫כדי לספור תפילות, אתם יודעים?‬
‫אם אתם לא יודעים מה זו חשבונייה,‬ ‫היא כמו מחשבון.‬
‫אז זה מין מחשבון קתולי.‬
‫וקיבלתי אותה מסבתא שלי,‬
‫והתפללתי בכל לילה לפני השינה.‬
‫נשאתי את התפילות "אווה מריה"‬ ‫ו"אבותינו" ו"השבח לאל".‬
‫ובמשך כל הילדות שלי, התודעה שלי‬
‫הייתה אני ואלוהים.‬
‫ובשלב מסוים,‬
‫נשארתי רק אני.‬
‫אז במאי,‬
‫ביקרתי את אבא שלי בבית החולים עם אימא שלי,‬
‫והיא התפללה, ואני לא התפללתי,‬
‫אבל הייתי על תקן רקדן רקע,‬ ‫אתם יודעים? כאילו…‬
‫אתם יודעים.‬
‫זרמתי עם הסצנה ו…‬
‫אבל היא התפללה כי המצב של אבא שלי החמיר.‬
‫בנוסף לשיתוק, הייתה לו חסימת מעיים,‬
‫וזה החמיר כל כך‬
‫שהצטרכו להכניס לו זונדה לגרון‬ ‫כדי לשאוב את הנוזלים והגזים,‬
‫והוא התייסר מכאבים.‬
‫הבטן שלו התנפחה ב-13 ס"מ.‬
‫והוא אמר לי, "מייקל, אני גוסס".‬
‫ואמרתי, "אבא, לא נראה לי שאתה גוסס".‬
‫אבל לא ידעתי.‬
‫ולמחרת בבוקר,‬ ‫התקשר אליי ג'ים גאפיגן, הקומיקאי,‬
‫שאני מכיר שנים,‬ ‫אבל הוא דיבר בנימה שונה מאוד.‬
‫הוא אמר, "היי, אז האפיפיור,‬ ‫האפיפיור פרנציסקוס,‬
‫"רוצה לפגוש חבורה של קומיקאים,‬
‫"ומתברר שאתה ברשימה ואני ברשימה,‬
‫"ולא יודע,‬
‫"אני אלך לזה."‬
‫והופתעתי. אמרתי,‬
‫"האפיפיור יודע‬ ‫שאם יזמין חבורה של קומיקאים,‬
‫"הם כנראה ידברו על זה על הבמה?"‬
‫וג'ים אמר,‬
‫"הוא בטח יודע.‬
‫"אבל אולי תפסיק קצת‬ ‫עם קטעי ההתעללות המינית."‬
‫וחשבתי, "אני אפסיק כשהם יפסיקו".‬
‫קודם את, הכנסייה הקתולית.‬
‫אל תמחאו כפיים כי אז זה נהיה עצרת. אני…‬
‫הנטייה הראשונה שלי הייתה לסרב,‬
‫כי במשך שנים,‬
‫ההורים שלי עודדו אותי ואת ג'ני‬ ‫לקחת את אונה לכנסייה,‬
‫ולא הלכנו לשם.‬
‫לא בגלל התנגדות לדת,‬
‫אבל אם לכל מקום אחר הייתה היסטוריה כזו…‬
‫אם היה סניף "הול פודס" בברוקלין‬
‫שהתרחשו בו התעללויות מיניות,‬
‫לא היינו קונים שם יותר.‬
‫גם אם היו אומרים, "זה קורה רק לפעמים".‬
‫הייתי אומר, "נראה לי שזה כבר מספיק.‬ ‫נראה לי שזה הגבול מבחינתי. 'לפעמים'".‬
‫אז הנטייה שלי הייתה לסרב.‬
‫ואז הייתי עם אבא שלי‬ ‫ביום ההוא בבית החולים,‬
‫ואמרתי, "אבא, הוזמנתי לפגוש את האפיפיור".‬
‫והוא פתאום קרן מאושר,‬
‫כמו סבא ג'ו ב"צ'רלי והשוקולדה".‬
‫ואז הבנתי‬ ‫שאני אסע לוותיקן ואפגוש את האפיפיור.‬
‫אז ביוני,‬ ‫קיבלתי כרטיסי טיסה לי ולג'ני ולאונה,‬
‫וטסנו לרומא.‬
‫והסתובבנו בוותיקן,‬ ‫וזה היה מרגש באופן מפתיע,‬
‫כי זה מקום מהמם, מן הסתם,‬
‫ואז הסברתי לאונה.‬
‫אמרתי, "זו הדת שעליה גדלתי, ואת יודעת,‬
‫"סבתא אם-ג'יי מאמינה בהרבה מהדברים האלה,‬
‫"ואני מאמין בחלק מהם,‬
‫"והרבה מהיצירות האלה נגנבו,‬
‫"ולך לא כדאי לגנוב יצירות אמנות,‬
‫"אבל אם תגנבי, אל תחזירי אותן."‬
‫אני חושב שזה הלקח שלומדים מהוותיקן.‬ ‫אם כבר לגנוב, אז לגנוב בגדול.‬
‫לא להחזיר.‬
‫ואז אונה שאלה אותי שאלה שממש הפתיעה אותי.‬
‫היא שאלה, "אבא,‬
‫"מי זה ישו?"‬
‫חשבתי, "זה חור ענקי בהשכלה של הבת שלי",‬
‫כי היא יודעת הרבה דברים.‬
‫היא מכירה את האלים היווניים והרומיים‬
‫והאלים המצריים והנורדיים…‬
‫איכשהו השמטתי לגמרי את ישו,‬ ‫אז ניסיתי להעביר קורס מזורז.‬
‫"טוב, היה איש שלפני אלפיים שנה,‬
‫"הוא התהלך לו והיה כמו אלוהים,‬
‫"אבל הוא גם היה בן האלוהים,‬ ‫והייתה לו כת וכאילו…‬
‫"זו הייתה כת עם כוונות טובות, ו…"‬
‫ואגב, זה אפילו לא שנוי במחלוקת.‬
‫אם ישו היה איתי פה על הבמה בתיאטרון ביקון,‬
‫הוא היה אומר, "כן, זו הייתה כת. היינו 12.‬
‫"שבעים גג."‬
‫הוא יהיה הכי מבולבל ממה שקרה לנצרות.‬
‫הוא יגיד, "זה בכלל לא מה שהתכוונתי.‬
‫"אני יותר לכיוון‬ ‫שילוב של דיוויד בליין ובית תמחוי."‬
‫כלומר, זו הייתה כת עם כוונות טובות,‬ ‫ואין לי כוונה להעליב כתות אפילו.‬
‫אולי קצת כוונה להעליב כתות. כלומר…‬
‫לא, אני לא…‬
‫אני לא תומך בכתות,‬
‫אבל אני כן אגיד שג'ני ואני מרותקים‬
‫מתכנים תיעודיים על כתות.‬
‫בעיקר מהפרק הראשון,‬
‫כי הוא תמיד עוסק‬ ‫בארוחות בצוותא ובהסעות משותפות…‬
‫ואנחנו חושבים, "אולי זה יצליח", טוב?‬
‫אנחנו מחפשים את הכת בגוגל מפות.‬ ‫"איפה המקום הזה?"‬
‫הפרק השני נהיה קודר,‬
‫ושומעים, "ואז הצטרכנו לשכב עם המנהיג".‬
‫ואני תמיד שואל,‬ ‫"באיזו תדירות?" אתם יודעים?‬
‫"אתם מאה שם. באיזו תדירות מגיע תורכם בכלל?‬
‫"פעם בחודש? בשלושה?‬ ‫יש לכם מושג כמה דברים אני עושה‬
‫"פעם בשלושה חודשים‬ ‫שגרועים יותר מסקס עם המנהיג?‬
‫"סמנו בלוח השנה."‬
‫לדעתי, זה הסוד לנישואים מוצלחים.‬
‫צריך לסמן הכול בלוח השנה.‬
‫לפעמים אני שוכב עם המנהיג.‬
‫לפעמים ג'ני שוכבת עם המנהיג.‬
‫לפעמים אני שוכב עם ג'ני וקורא לה "מנהיגה".‬
‫נראה לי שזה נחשב.‬
‫אני צריך להיזהר בנימה כשאני מדבר על כתות,‬
‫כי קיבלתי מייל לאחרונה‬ ‫ממישהו שהיה במופע שלי.‬
‫הוא כתב, "ממש נהניתי מהמופע, אבל רק שתדע,‬
‫"אם אי פעם תצטרף לכת,‬ ‫ג'ני תצטרך לשכב עם המנהיג‬
‫"יותר משאתה תצטרך לשכב איתו."‬
‫וזה ממש שיגע לי את השכל,‬
‫כי חשבתי, "עד כמה ההומור שלי לא מובן‬
‫"אם מישהו יוצא מהמופע שלי,‬
‫"במחשבה שא', אני אולי אצטרף לכת,‬
‫"וב',‬
‫"שאם אני אצטרף לכת, אני לא יודע‬
‫"שג'ני תצטרך לשכב עם המנהיג‬
‫"יותר משאני אצטרך לשכב איתו?"‬
‫אז אני רוצה לנצל את הרגע הזה במופע‬
‫כדי להבהיר‬
‫שחלק מהדברים פה הם בדיחות.‬
‫העניין הוא שהייתי ברומא עם המשפחה שלי ו…‬
‫זה מעניין. בכל מקום שמבקרים ברומא,‬
‫יש קפלות יפהפיות ופסלים של ישו‬
‫וציורים של ישו,‬
‫עד שבסוף פניתי למדריך שלנו,‬
‫ושאלתי, "הוא היה פה?‬
‫"כי אני יודע שהוא לא היה פה.‬ ‫למדתי בבי"ס קתולי,‬
‫"אבל נראה לי שאתם מנסים‬ ‫ליצור את הרושם שהוא היה פה."‬
‫במובנים מסוימים, רומא אשמה‬ ‫בניכוס התרבותי הראשון. אתם יודעים?‬
‫כי ישו לא קיבל את הדברים הכיפיים מרומא.‬
‫הוא לא קיבל את הפיצה והפסטה.‬
‫הוא לא זכה לומר "מאמא מיה" עם החברים שלו.‬
‫כל מה שהוא יודע על רומא‬
‫הוא שהרומים באו לכת שלו בירושלים,‬
‫והם עשו לו, "היי, מתים על הקטע שלך.‬
‫"אחלה סיפור.‬ ‫סיפור 'מאשפתות לאשפתות' קלאסי.‬
‫"נראה לנו שהוא ידבר יותר לאנשים‬ ‫אם הגיבור ימות."‬
‫לא, אני יודע. גם אני לא מרוצה מזה.‬
‫ואז הם הרגו אותו, וזה ממש עצוב,‬
‫אבל אפילו יותר מגונה שהם הרגו אותו‬
‫ואז מכרו ציורים שבהם הם הורגים אותו,‬
‫כדי להשתלט על חצי מהעולם.‬
‫זה כמו שהמשפחה של וילקס בות'‬ ‫תמכור בקתות צעצוע של לינקולן. כאילו…‬
‫אז הסברתי את זה לאפיפיור והוא נקרע מזה,‬
‫אבל הוא לא דובר אנגלית, אז מי יודע? ו…‬
‫לא, לא באמת הופענו בפני האפיפיור,‬
‫ובעיניי זו הייתה החמצה,‬
‫כי היו שם הרבה קומיקאים דגולים,‬
‫כמו כריס רוק וסטיבן קולבר וקונאן אובריאן‬
‫ודיוויד סדריס, כל האנשים האלה, ואני.‬
‫ודרך אגב, אני מבין שאני בתחתית הרשימה הזו.‬
‫התקשרו אליי במאי לגבי נסיעה ביוני.‬
‫אני די בטוח שהייתה רשימת אנשים‬ ‫שהתקשרו אליהם באפריל, וכמה סירבו,‬
‫ואז האפיפיור חיפש בגוגל "קומיקאי"‬ ‫במחשב הנייד של "דל" שלו…‬
‫ושם המשפחה שלו הוא ברגוליו,‬
‫ושם המשפחה שלי הוא בירביגליה,‬
‫ונראה לי שהוא חשב,‬ ‫"הוא בירביגליה, אני ברגוליו.‬
‫"זה בן הדוד האובד שלי!" ו…‬
‫הוא לא מדבר ככה. אני…‬
‫הוא אפילו לא איטלקי. הוא מבואנוס איירס,‬
‫אבל נראה לי שקהילת הקומיקאים‬ ‫עוד לא קבעה שזה מבטא לגיטימי,‬
‫אז עד שזה יקרה,‬
‫"מאמא מיה! אני האפיפיור!‬
‫"אנחנו מכינים פיצה מלחם הקודש!"‬
‫אבא שלי לא יאהב גם את הבדיחה הזו.‬
‫לא הופענו בפני האפיפיור.‬
‫האפיפיור נאם לנו,‬
‫הקומיקאים,‬
‫על קומדיה.‬
‫וזו דוגמה נהדרת לכוח שעולה לראש.‬
‫אם אתה מצטיין עד כדי כך בכמורה,‬
‫שאתה אומר,‬ ‫"אני אזמין את כריס רוק אליי הביתה‬
‫"ואגיד לו מה אני חושב לגבי קומדיה…"‬
‫זה כאילו אבוא לנאס"א ואגיד,‬ ‫"יש לי כמה דעות לגבי טילים.‬
‫"כדאי לנו להרכיב אותם ולטוס בהם,‬
‫"אבל בחיים לא עליהם, כמו בסרטים מצוירים.‬
‫"ובכך מסתכם הנאום שלי על טילים.‬
‫"עכשיו נשקו לי את טבעת הנישואים."‬
‫וכולם יגידו, "איכס, מיוזעת".‬
‫האפיפיור נאם לנו על קומדיה,‬
‫והאפיפיור פרנציסקוס,‬ ‫אם אתם לא מכירים אותו, הוא די מוצלח,‬
‫אבל רק בהשוואה לאפיפיורים אחרים. כאילו…‬
‫אם תפגשו אותו במסיבה,‬ ‫תגידו, "איזה דפוק". כאילו…‬
‫אבל בהשוואה לאפיפיורים אחרים, הוא מדהים.‬
‫והוא הזמין אותנו למה שנקרא ארמון האפיפיור,‬
‫והוא נשא נאום על הומור.‬
‫הוא נמשך 40 דקות בערך,‬ ‫אבל רשמתי את החלקים האהובים עליי.‬
‫אלה החלקים האהובים עליי שבאמת נאמרו.‬
‫זה היה באיטלקית אבל קיבלנו תרגום. הוא אמר,‬
‫"חברים יקרים,‬ ‫כשהחדשות העגומות מסביבנו כה רבות,‬
‫"כשמצוקות חברתיות ואישיות‬ ‫כה רבות מקיפות אותנו,‬
‫"בידיכם הכוח להעלות חיוכים.‬
‫"אתם מתי המעט‬ ‫שיכולים לדבר עם אנשים מכל סוג,‬
‫"מדורות ורקעים תרבותיים שונים."‬
‫זה מתוק. דברים ידידותיים מהאפיפיור.‬
‫ואז הוא אמר, "לפי התנ"ך",‬ ‫ופה הוא איבד אותי קצת.‬
‫"בראשית העולם, כשהכול נברא,‬
‫"החוכמה האלוהית נעזרה באמנותכם‬
‫"לתועלתו של אלוהים בכבודו ובעצמו,‬
‫"הצופה הראשון בהיסטוריה."‬
‫ובאופן מוזר, זה רעיון שתמיד ביאס אותי,‬
‫מאז שלמדתי ביסודי.‬
‫כי "הצופה בהיסטוריה" הוא משהו שלימדו‬
‫כשגדלתי. הם אמרו, "אלוהים צופה בך‬
‫"כל הזמן."‬
‫הבנתי את זה פשוטו כמשמעו. הייתי בן שבע.‬ ‫חשבתי שהוא עוקב אחריי בשברולט מאליבו,‬
‫כאילו, "מה מייק בירביגליה עושה?‬
‫"אה, הוא מחביא פורנו ביער?‬
‫"אני אדאג שלא תהיה לו חברה עד גיל 20."‬
‫והנבואה הזו התגשמה,‬ ‫אז אולי יש אלוהים. אבל…‬
‫הדימוי הזה ליווה אותי במשך ילדותי.‬
‫כשהייתי בן 15, התחלתי לאונן.‬
‫פשוט הנחתי שאלוהים צופה בי‬ ‫גם כשאני עושה את זה, אתם יודעים?‬
‫אז הייתי משוויץ למצלמה, כי אני…‬
‫רציתי לדמיין שאם הוא מסתכל במסך באותו רגע,‬
‫הוא יחשוב, "ראיתי הרבה בני 15 מאוננים,‬
‫"אבל הילד הזה מוכשר.‬
‫"נראה לי שהוא יהיה מקצוען."‬
‫וזה קרה לי, אז גמרתי טוב.‬
‫לא טכנית, אבל…‬
‫טוב, ואז האפיפיור אמר…‬
‫"אני נזכר בסיפור מספר בראשית,‬
‫"ובו אלוהים הבטיח לאברהם‬ ‫שייוולד לו בן בתוך שנה.‬
‫"הוא ואשתו שרה היו זקנים ועריריים."‬
‫היא הייתה בת 23.‬
‫"שרה הרתה וילדה בן לעת זקנה."‬
‫בגיל 24.‬
‫"ואז שרה אמרה, 'צחוק עשה לי אלוהים'.‬
‫"לכן הם קראו לבנם יצחק, על שם הצחוק."‬
‫ובסוף הוא אמר, "זכרו לכם.‬
‫"כשאתם מצליחים לחלץ‬ ‫חיוך של הבנה ולו מצופה אחד,‬
‫"אתה מעלים חיוך גם על פני האל."‬
‫חשבתי שזה נחמד.‬
‫ואז הוא נתן לנו מחרוזות תפילה.‬
‫הוא נתן לכל אחד מאיתנו שקיק ירוק‬ ‫שהכיל מחרוזת תפילה שהוא בירך,‬
‫והבאתי אותה הביתה להורים שלי ביולי.‬
‫זה היה ביום ההולדת ה-84 של אבא שלי,‬
‫והיינו שם אני ואימא שלי ואחי ג'ו,‬
‫אחותי ג'ין ואחותי פאטי וכל הילדים שלנו,‬
‫ששת הנכדים של אבא שלי,‬
‫וכולנו היינו סביב אבא שלי,‬
‫והבאתי לו את המחרוזת הזו.‬
‫ופניו קרנו מאושר,‬
‫ואז אימא שלי אמרה, "מייקל, אלוהים קרא לך".‬
‫אני רוצה שתדעו…‬
‫שאני לא חושב שאלוהים קרא לי.‬
‫וכשהיא אמרה את זה, רציתי לומר, "לא.‬
‫"מי שקרא לי לשם היה ג'ים גאפיגן…‬
‫"ולו קרא סטיבן קולבר,‬
‫"ואולי לו קרא אלוהים."‬
‫אבל אחרי השנה שההורים שלי עברו,‬
‫אתה אומר בעל כורחך דברים כמו "כן…‬
‫"אלוהים קרא לי."‬
‫אז הגשנו לאבא שלי עוגה,‬
‫ואז כולם הלכו הביתה.‬
‫ופשוט עמדתי שם עם אבא שלי.‬ ‫הוא שכב במיטה שלו,‬
‫ודיברתי איתו. הוא היה מסוגל לדבר,‬
‫אבל הוא לא זכר שום דבר שקרה בשנה האחרונה.‬
‫אז פשוט שאלתי אותו שאלות‬ ‫על דברים שקרו מזמן.‬
‫הוא נולד ב-1940 בבושוויק, ברוקלין,‬
‫ואמרתי, "כשגדלת,‬
‫"היו לך קרובים שחזרו ממלחמת העולם השנייה?"‬
‫והוא אמר, "כן, הדוד שלי צ'רלי‬ ‫והדוד שלי ג'ו והדוד שלי טוני,‬
‫"כולם חזרו והיו להם סיפורים מטורפים‬
‫"על רגעים שבהם הם כמעט נהרגו."‬
‫שאלתי, "גויסת למלחמת וייטנאם?"‬
‫והוא אמר, "כן, גייסו אותי,‬ ‫אבל אז, מפני שהייתי רופא,‬
‫"הוצבתי בבסיס בטקסס,‬
‫"ושם אימא שלך ואני פגשנו הרבה מהאנשים‬ ‫שנהיו לחברים הכי טובים שלנו‬
‫"למשך כל חיינו."‬
‫ושאלתי, "כשגדלת,‬ ‫מה הייתה הכתובת שלך בבושוויק?"‬
‫והוא אמר לי את הכתובת וחיפשתי אותה בטלפון‬
‫ואז שרטטתי קו‬
‫בין הבית שבו גדל אבי‬
‫לבין הבית שבו נכדתו אונה גדלה עכשיו,‬
‫והם במרחק כשישה ק"מ זה מזה,‬ ‫והראיתי לו את זה,‬
‫וחשבתי, "למה אבא שלי‬ ‫לא סיפר לי את כל זה קודם?"‬
‫ואז חשבתי, "למה לא שאלתי?"‬
‫ואבא שלי כבר התעייף בשלב הזה‬ ‫ולא ממש היה מסוגל לדבר יותר,‬
‫אבל הייתי איתו…‬
‫ורציתי להיות לצידו,‬
‫כי ברור לך, כשהורה שלך עובר‬
‫מה שאבא שלי עבר,‬
‫שאין לך מושג עוד כמה פעמים‬ ‫תזכה לראות אותו שוב.‬
‫אז הושטתי יד וליטפתי לו את הכתף,‬
‫וראיתי במבטו שהוא נהנה מזה.‬
‫וקצות שפתיו התרוממו קצת.‬
‫אז פשוט ליטפתי לו את הכתף‬ ‫במשך רבע שעה בערך.‬
‫והרגשתי קרוב לאבא שלי‬
‫כמו שהרגשתי בילדות,‬
‫כשהוא הביא לי‬ ‫את בובת ג'ורג' הסקרן בבית החולים…‬
‫וכשהייתי בן 12 והוא ליטף‬ ‫את הפטמות הנוקשות להחריד שלי.‬
‫ולמחרת בבוקר,‬ ‫נסעתי עם ג'ני ואונה הביתה לניו יורק,‬
‫ואחרי כמה ימים‬ ‫ליוויתי את אונה הביתה מבית הספר,‬
‫וחשבתי, "זה כל מה שבעצם‬ ‫אוכל ללמד את הבת שלי…‬
‫"שבחיים לא נדע הכול.‬
‫"שכולנו נטעה לעיתים קרובות.‬
‫"וייתכן שמחוות קטנות של אדיבות‬ ‫הן כל מה שנותר לנו.‬
‫"ואולי…‬
‫"אלה החיים הטובים."‬
‫תודה רבה!‬
‫תודה רבה שבאתם!‬
‫- מוקדש לבתי אונה ולאבי וינס -‬
‫- תודה מיוחדת ל"רד הרס" על המוזיקה -‬
‫- תודה מיוחדת לאפיפיור פרנציסקוס‬ ‫1936-2025 -‬
‫תרגום כתוביות: מירן קראוס‬