Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
MIKE BIRBIGLIA: EZ ÁM AZ ÉLET
Köszönöm szépen!
Köszi! Jó, hogy itt vagytok. Kösz, hogy eljöttetek.
Hogy vagytok? Helló!
Kösz szépen! Én…
NEW YORK, NEW YORK ÁLLAM
Köszönöm.
Én…
Úgy egy éve…
kísértem haza a lányomat a suliból. A feleségemmel és vele Brooklynban élünk.
Az egész környék tele van cuki nevű fűboltokkal,
mint a Szívós Susan
vagy a Kanna Bisztró…
És a kilencéves lányom, Oona felnézett,
meglátott egy ilyet, és így szólt: „Apa, milyen a jó élet?”
Hát mondom: „Gőzöm sincs.
Az enyém tuti nem az.” És…
De úgy voltam vele,
hogy a tőlem telhető legjobban el kéne magyaráznom a drogozást.
Azt mondtam: „Néhányan drogoznak, ami boldogságot vált ki az agyukban,
de ez nem igazi boldogság,
és nem is jó, ha túl boldog leszel, mert akkor több drog kell majd,
hogy olyan boldog legyél, mint először.
És a nyolcadik-kilencedik alkalomnál már nagy a baj.
Amúgy anyával párszor mi is kipróbáltuk.
Nem túl gyakran, és főleg fiatalon.
De nem a te korodban. Úgy három évvel később.”
És persze beszélnem kell a lányommal a drogokról,
de velem nem beszélt róluk senki.
A szüleim egyáltalán nem.
Hatodikban egyszer érintettük a témát.
A 80-as években futott egy D.O.B.D. nevű program.
Ez egy akroníma: Drogellenes Oktató és Beavatkozási… Direktíva.
Pont olyan, mintha valaki benyomva találta volna ki.
Kábé így: „Kell négy szó.
A D tudjuk, mit jelent.
Hétfőn nyomtatjuk rá a pólókra.”
A pólóikra épült a kampány,
és sokan a mai napig hordják őket iróniából,
akik drogoznak.
És hát…
a D.O.B.D. program előtt eszembe se jutott, hogy drogozzak, és…
amikor felsorolták, mennyi féle van, mondom: „Kipróbálom őket,
és felelős döntést hozok”,
mert eléggé meghozták hozzá a kedvem.
Azt mondták: „Megkörnyékeznek majd.” Mondom: „Zsír!” Addig kerültek a többiek.
Szociális téren ez volt a gyerekkorom csúcspontja.
„Megkörnyékeznek majd. Kristállyal kínálnak…
meg gombával
és angyalporral.”
Mondom: „Angyalporral?”
Akkoriban ministráltam. Mondom: „Kipróbálom ezt az angyalport!
Szállj fel a mennyekbe Jézus Krisztus urunk jobbján!”
Máig nem környékeztek meg sem kristállyal,
sem angyalporral,
sem semmilyen… Még kokainnal sem.
Még csak nem is láttam kokaint.
Ezt sokan el sem szokták hinni nekem. Night clubokban lépek fel.
Senki sem gondolta még azt, hogy: „Mutassuk meg Mike-nak!”
Nem vágom. Hogy nézek ki?
Így látnak mások.
Egyszer egy idegen sétált előttem a Washington Square Parkban,
és valaki azt mondta neki:
„Egy beépített zsaru jön mögötted.” És…
Aztán hátranézett rám,
és én is hátranéztem,
de nem volt ott senki.
Azt mondtam az idegennek: „Nem is.”
Pont ezt mondaná egy beépített zsaru is.
Szóval még sosem drogoztam.
Mármint az egyetemen füveztek a barátaim,
de én nem voltam valami jó társaság ehhez.
Olyanokat kérdeztem, hogy: „Utáltok engem?
Miért fáj a szívem?
Angolkóros vagyok? Ki van az ajtónál?”
Nem voltam valami jó arc,
úgyhogy kimaradtam ebből az egészből, és…
De gyógyszereket azért szedek.
Nem akarok, de muszáj,
mert durván alvajáró vagyok.
Úgy 20 évvel ezelőtt
alvajárás közben átsétáltam egy második emeleti ablakon
egy La Quinta Inn nevű hotelben a Washington állambeli Walla Wallában.
Tényleg így volt.
És ha egyszer ilyet csinálsz, az mindig előkerül az orvosnál, és…
Húsz éve diagnosztizáltak
egy nagyon ritka betegséggel, a REM-viselkedészavarral.
És annyit beszéltem már erről a fellépéseimen,
hogy amikor az orvosi egyetemen az alvászavarokat tanítják,
az REM-viselkedészavarnál lévő tankönyvi példában
én szereplek.
Apám orvos.
Orvosira akart küldeni, és én nem oda jelentkeztem.
Mégis bejutottam.
Lényegében tanítok.
Pár éve megemlítettem ezt az alvásszakértőmnek.
Hogy engem hoznak példaként az REM-viselkedészavarnál.
Erre így szólt: „Az nem jó.”
Mire én: „Ezt hogy érti?
Bejött az élet.”
Erre ő: „Az a baj, hogy nem vagyok benne biztos,
hogy pontosan ebben szenved.”
Mondom: „Ki kell küldenünk egy körlevelet…
mert rengetegen hiszik azt a világon, hogy Mike Birbiglia-kórban szenvednek,
közben Mike Birbiglia talán nem.”
Mintha Lou Gehrig…
előállt volna azzal, hogy: „Egész jól vagyok.
Szerintem újra baseballozni fogok.”
Mindenki ki lett volna bukva.
Bizony. Lou Gehrighez hasonlítottam magam.
Azért hoztam fel az alvajárást,
mert 20 éve REM-viselkedészavart állapítottak meg nálam,
és Klonopint írtak fel rá.
Nemrég új orvosom lett, aki megnézte a kórlapomat,
és azt kérdezte: „Maga 20 éve szedi a Klonopint?”
Mire én: „Igen” Erre ő: „Hát jó.”
Mondom…
Ez nem olyasmi, amit az ember az orvosnál hallani akar.
Mondom: „Ez aggasztja?” Erre ő: „Ismeri a mellékhatásokat?”
Mondom: „Nem.”
Így szólt: „Depresszió, memóriazavar, csökkent motoros képességek…”
Mire én: „Azt hittem, én ilyen vagyok.”
Mármint… elég fura egy pillanat,
amikor rádöbbensz, hogy a személyiséged mellékhatások összessége.
Emiatt minden, amit csak csináltam, feszélyezni kezdett.
Például lefekvés előtt minden este beveszek másfél milligramm Klonopint,
amihez pontosan félbe kell törnöm egy tablettát. Na ja.
Tudjátok, kinek nem való ilyen feladat?
Akinek gyengék a motoros képességei. Mert persze valahogy kettétöröm,
és lesz egy kupac Klonopin-por a mosdókagylón,
aztán elkeseredek,
sírva fakadok, és a könnyeim a porra hullnak,
amiből végül Klonopin-sörbet lesz,
amit aztán felnyalok.
Annyit, ami szerintem fél milligramm,
de persze közben tutira nem annyi.
Hogy magyarázzam el ezt a lányomnak?
Ilyen egy jó élet. Igen, ez jó buli.
Rengeteg dolog van, amit nem tudok elmagyarázni a lányomnak.
Kilencéves, és egyre nehezebb ez az egész,
mert kis korukban ezek még nem számítanak.
Olyanok, mint egy zsák életre kelt rizs, és csak életben kell tartani őket.
És még tipegő korukban is tök sima ügy az egész.
„Mi az?” „Egy tojás. Zseni vagyok.”
De…
És hát a nejem se tud mindent.
Ő költő. Én humorista vagyok.
Együtt egy szobrászt teszünk ki.
Nem vagyunk a világ eszei.
Mármint levelekkel már több száz könyvben találkoztunk.
Mégsem tudjuk túl jól elmagyarázni, hogy mik is azok.
És… ez úgy egy éve kezdett el nagyon feltűnni,
mert felhívott anyám,
és azt mondta: „Apád rosszul volt a héten,
és próbáltam rávenni, hogy menjen el az orvoshoz, de nem sikerült.
Aztán tegnap összeesett a kádban,
felhívtam a 911-et,
és a mentő bevitte a sürgősségire, ahol kiderült, hogy stroke-ja volt.”
Letettük a telefont,
közben egyedül voltam a hálóban,
és odamentem a szekrényemhez, elkezdtem pakolászni,
és ott sírtam egyedül.
Erre a lányom, Oona bejött, és azt kérdezte: „Apa, mi a baj?”
Mondom: „A nagypapa stroke-ot kapott.”
Erre ő: „Apa, mi az a stroke?”
És akkor jöttem rá…
hogy nem igazán tudom elmagyarázni, mi az a stroke.
Azért megpróbáltam.
Mert hát a lényeget tudom.
Azt mondtam: „Olyankor károsodik az agy, és vérzik is.”
Aztán meg mondtam, ami csak eszembe jutott.
Azt mondtam: „Vérzik az agyad,
és nem tudom, hol volt eredetileg a vér,
de szerintem az erekben,
tudod, valahol odabent,
de ilyenkor mindent elönt.
Asszem. És…
Vagyis hát bizonyos értelemben az egész testünk tele van vérrel.
Sok-sok liter vér van mindenfelé a testedben.
Bizonyos értelemben állandóan vérzünk.
Talán kérdezd meg erről anyukádat!
Vagy a papát.
De ne ezen a héten.” És…
Oona azt kérdezte: „Vin papa rendbe fog jönni?”
Mire én: „Nem tudom. Ma este hazamegyek hozzá.”
Úgyhogy kocsiba ültem, és elmentem Providence-be,
a kórházba,
és felmentem a lifttel a nyolcadikra,
a stroke-osztályra, és megláttam apámat, aki csak árnyéka volt önmagának.
A fél teste lebénult, és beszélni se nagyon tudott.
Aztán bejött a neurológus, és így szólt: „Vince!
Most elvégzünk egy gerinccsapolást.”
Apám éppenséggel egy nyugdíjba vonult neurológus.
És még ilyen állapotban is
javasolt egy bizonyos gerinccsapolást.
Így szólt: „Képalkotóval vezérelt gerinccsapolást.”
Ami elég menő.
De azt is jól mutatja, apám milyen irányításmániás.
Ott feküdt előttem egy félholt neurológus,
aki megmondta a teljesen ép neurológusnak,
hogy végezze a munkáját.
Nem semmi mansplaining.
Mondhatni szinte már halálos.
Aki nem ismeri a mansplain kifejezést,
ilyenkor egy férfi olyasmiből oktat ki egy nőt, amihez ő jobban ért,
mint a férfi.
Most nem kioktatlak, csak elmondom.
Hogy te is értsd, és…
Szörnyű volt apámat ilyen állapotban látni,
mert gyerekként
mindig valami emberfelettinek láttam őt.
Szinte mitológia lénynek.
Lényegében olyan akartam lenni, mint ő,
mert ő annyi mindent tudott.
Orvos volt,
és szabadidejében jogi diplomát szerzett.
Igen.
Ennyire nem akart apa lenni.
Azon agyalt…
Azon agyalt, mivel tölthetné el azt az időt,
amit neveléssel kéne.
De azért velünk sem volt egyszerű.
Mindig is apára vágytunk…
apánk pedig egy újabb diplomára.
Szóval különböztek a céljaink.
Sosem láttam apámat ilyennek.
Gyerekkoromban párszor idegenek jöttek oda azzal,
hogy: „Apád remek orvos.”
Mondom: „Oké.”
Massachusettsben mindenki így beszél.
„Apád remek orvos.”
„Jól van. Nem ő az apám.”
Mármint az. Ez freudi elszólás volt.
Ezt lehet, hogy majd kivágjuk.
Az egész műsor az apámról szól. „Nem ő az apám.”
„Mikor is mondta, hogy nem ő az apja?
Ez is egy olyan csavar, mint a Kínai negyed végén?”
Nem ő volt…
Nem ő volt az orvosom.
Nemrég Oonával sétáltunk haza, és odajött valaki,
hogy: „Imádom a humorod.” Mondom: „Kösz!”
Azt mondta Oonának: „Apád remek humorista.”
Ő meg azt mondta. „Jól van.”
Mondom: „Tudom, mire gondolsz.”
Aztán pár sarok után:
„Oona, mit gondolsz, amikor ezt mondják?”
Erre ő: „Csak vesztegetik az időm.” Hát, mondom…
ennél nagyobb gonoszságot még nem hallottam,
pedig ismerem Bill Burrt.
Alig láttam apámat orvosként fellépni.
Emlékszem, egyszer gyerekkoromban fociztam.
Kapus voltam. És egyszer fejjel előre kivetődtem a labdáért,
és elkaptam, de egy srác a másik csapatból
fejbe rúgott…
Tudom.
…olyan erővel, mintha a labdát akarná elrúgni.
És eddig emlékszem belőle bármire,
de azt mondták, felpattantam, és azt mondtam, semmi bajom.
Hittek nekem, és nem cseréltek le.
Aztán úgy negyed órával később lesétáltam a pályáról…
és átmentem egy másikra.
A csapattársaim odafutottak hozzám, hogy: „Mike, jól vagy?”
És én szó szerint azt mondtam: „Mit keresünk itt egyáltalán?”
És apám berohant a pályára, felvett,
betett a kocsiba és hazavitt,
és minden kérdést feltett, amit egy orvos a betegének szokott.
„Mi a második vezetékneved? Milyen óráid vannak az iskolában?”
Mondom: „Akkor ez az apám munkája.”
Aztán volt még egy ilyen,
amikor a Saint Mary Általános Iskolába jártam
Shrewsburyben. És péntek esténként tudományos szakkörünk volt,
ami rohadtul nem fér össze egy katolikus iskolával.
„Hiszünk benne, hogy Jézus borrá változtatta a vizet,
de dinoszauruszok is léteztek.” És…
Szóval minden péntek este jött egy szülő, és elmondta,
mi köze a tudománynak a munkájához.
És egyik este apám volt a soros.
Rohadtul paráztam: „Mit fog mondani?
Gőze sincs a tudományról.”
És odajött, hozta magával az orvosi eszközeit,
és egyesével elmagyarázta, melyik mire való.
Elővett egy háromdimenziós agymodellt,
megmutatta a féltekéket, és a többi gyerek azzal jött oda utána,
hogy: „Apád rohadt okos.
A te apád a legokosabb.”
Mondom: „Tényleg.
Az én apám a legokosabb.
De nekem miért nem magyarázott el ebből soha semmit?”
Nem igazán volt ilyen.
Annyit láttam belőle, hogy este nyolc körül megjött a munkából,
aztán leült a nappaliban egy háborús regénnyel,
és mérgelődött.
És néha meg tökre bepöccent
valami apróságon.
Például hogy: „Hol a francban van már a kulcsom?”
Én meg erre: „Meg kell találnunk apa kulcsát!”
Egész életemben azt a kulcsot kerestem.
Még egy ablakon is kiugrottam ezért.
De apámnak nem tetszene ez a poén.
Kerestük a kulcsot, aztán anyám imádkozni kezdett:
„Elmondok egy imát Szent Antalhoz.”
Hétéves voltam. Mondom: „Ez kevés lesz.
Konkrétabb taktika kell a kulcs megtalálásához.”
Aki nem ismerné Szent Antalt,
ő az elveszett cuccok szentje,
ami elég alja feladat egy szentnek. Ez…
Mert nehéz szentté válni. Három csodát kell tenni hozzá,
amiket aztán igazoltatni kell.
A kenőpénzek melegágya.
Egy csomó: „Igen, én láttam.”
Aztán, ha mákod van, szentté avatnak,
és ezt valószínűleg a halálod előtt öt perccel közlik veled.
Azt mondják: „Jó hírünk van. Szentté avattunk!”
Te meg…
- „Még valami. Kulcsokat fogsz keresni.” - Mire te: „Ne!” Aztán elpatkolsz.
Szóval szörnyű volt ott lenni apámmal a kórházban.
Ha láttatok már stroke-os embert,
tudjátok, hogy annál nincs is rosszabb.
De ha teljesen őszinte akarok lenni,
apám lenyugodott tőle.
Maradjatok még! A legtöbb poén nektek szól, de van pár, ami nekem.
Ez egy megküzdési stratégia.
Remélem, nektek is jó lesz.
Mármint ez a legtöbbször szörnyű,
de néha bevillan, hogy: „Hol volt a stroke ötéves koromban?”
Értitek?
Gyerekkoromban ilyen volt: „Hol az a rohadt kulcs?”
Most meg: „Kulcs.” És hát…
nem mondhatom, hogy nem az utóbbi a jobb.
Az egy kicsit azért kedvesebb.
Ne akadjatok ki! Ő az én apám.
Nekem szabad ezt.
A ti apátokkal kapcsolatban fura lenne.
Ha azt mondanám, az ő apja így szól: „Kulcs!”,
azt mondanátok: „Mike ezzel túl messzire ment.”
Az lenne minden idők legperverzebb sértegetőshow-ja.
„Mike Birbiglia beégeti a nézők beteg szüleit.”
Szóval ott voltam apámmal a kórházban márciusban,
és az arca lényegében le volt bénulva, úgyhogy csak úgy lehetett megérteni,
ha a szemét figyeltem.
És egy dolog látszott
a szemében:
félelem.
Hogy magyarázzam el ezt a lányomnak?
A jó élet nem ilyen.
Pár nap múlva hazamentem,
és elvittem a lányomat
egy barátja hétvégi szülinapi zsúrjára.
Évente úgy 200-300 szülinapi zsúrra járok.
Ez szerves része az éltemnek.
A lányomnak hat barátja van. Tavaly 235 szülinapi zsúron voltam.
Ez a gyerekzsúrőrület már totál kezelhetetlenné vált.
Ez a legnagyobb szívás az életemben. Nagyon…
Nem csípem, mert nem bírom a lányom barátait.
Mondhatok ilyet?
Nem is tudom.
Mindennél jobban szeretem a lányom.
De a barátait nem bírom. Nem tudom…
Nem tudom, ti mennyit voltatok olyan kilencévesek közelében,
akik nem a rokonaitok.
Teljesen elviselhetetlenek.
Amikor a lányom barátaival vagyok,
rohadtul nem tudom megérteni a pedofilokat.
Ki ne akadjatok! Óvatosan fogok lavírozni ezen az aknamezőn.
Ez egy olyan téma.
Ti meg azt gondoljátok: „A stroke-os dumán már kiakadtunk.”
Nyilván ez a létező legborzalmasabb bűn, amit valaki elkövethet,
de a lányom barátai mellett nem értem, mi a jó ebben.
Tényleg nem vágom.
Miért akarna bárki az ő társaságukban lenni?
Egytől egyig szörnyűek és hülyék.
Hallgassatok végig! Mondok pár példát.
Szóval…
Mondok egy példát. Épp úton voltunk egy szülinapi zsúrra
Jennyvel, a feleségemmel, és a lányunkkal, Oonával,
az ő egyik barátjával és annak az apjával.
És az apák lúzerek. Beszélhetnénk egy kicsit az apákról?
Én nem. A többi. Semmi közös nincs bennünk.
Mármint…
az összesnek üveges a tekintete,
elkezdtek dadogni, és így viharzanak be:
„Ha bárki kérdezné, próbáltam zabtejet keríteni.”
Megvan a jelenség?
Mindig kétségbeesetten keresik a mentséget
valami olyan vétségre, ami nekem magas, és…
Szóval ott volt velünk ez a Rob nevű apa.
Ő egy jó barátunk.
Jennyvel Brokkoli Robnak hívjuk, és…
Kösz, hogy nevettek.
Szerintünk oltári. Brokkoli egyszer sem nevetett rajta.
Több százszor hívtuk így,
ami szerintem gyakorlatilag zaklatás.
Szóval ott ülök én,
Jenny, Oona, Brokkoli,
és Brokkoli fia, akit Samnek hívnak. De komolyan.
Értitek, pont Brooklynban. Egyes negyedekben nagyon kell vigyáznia.
Rengeteg errefelé a Samtelen ember.
Nehogy aztán…
a Samét is kilopják. Mert hát…
Szóval útban a zsúrra, megálltunk egy pékségnél,
és ez az, ami kiidegel a kilencévesekben:
Sam azt mondta az apjának: „Apa, nem kell jozmajingosz ciabatta.
nekem szima kell.”
Szívem szerint azt mondtam volna neki:
„Az élet mindenféle ciabattát tartogat majd.
De ha hű akarsz maradni önmagadhoz, ragaszkodj a szimához!”
Szóval vettünk egy „szima” ciabattát, elhajtottunk a pékségtől,
át egy Urban Air nevű helyre,
amit ha nem… Ha nem ismernétek ezeket a helyeket,
ezek szülinapizsúr-gyárak.
Olyanok, mint egy raktár,
tele trambulinnal és fagyival,
meg Amerikai gladiátorok-os botokkal, amivel a gyerekek püfölhetik egymást,
és amint belépsz,
aláíratnak veled egy rakat papírt,
mert tudják, hogy a gyereked meg fog sérülni.
És ezekben nagyon konkrétan fogalmaznak.
Például, hogy: „A lánya beszorul egy rozsdás trambulin alá.”
„Mike Birbiglia.”
„A feje a szarufák közé szorulhat.”
„Mike Birbiglia.”
„Hányhat egy rozsdás trambulinon.
Ezt magának kell feltakarítania, amihez mindent kap az ajándékboltunkban.”
„Mike Birbiglia.”
Miközben töltöd ki ezt a sok papírt, ilyesmiket hallani a hangszóróból:
„Angelina szülinapi zsúrja az 571-es szobában van.
Joshua szülinapi zsúrja az 1310-es szobában van.”
Mint a pokol hetedik köre, és én csak haza akartam menni.
Szerencsére a lányunk szinte azonnal lesérült,
és azért mondom…
Nem azért mondom, hogy szerencsére, mert ezt kívánom a gyerekemnek,
hanem azért, mert ha elég korán történik meg,
elkerülöd a dugót, amit az Urban Air okoz.
Szóval átvittem Jennyt és Oonát az Urban Airből az ügyeletre…
Amúgy indíthatnának oda járatot.
Ott aztán sok ismerős arccal találkoztunk, és…
Nem tudom, van-e létjogosultsága az ügyeletnek.
Mert hát…
Nem tudom, mit csinálnak ott pontosan.
Szerintem azért hozták létre, mert valakinek pánikrohama volt,
és így szólt: „Valaki lásson el!”
Erre valaki más: „Mikor?”
„Most!”
Egy jótét lélek úgy volt vele: „Enyém ez az üres épület,
és ráfesthetnénk az oldalára, hogy »Járóbeteg-ügyelet«,
felcsapom a laptopom, és a neten megtalálom, ami kell.”
Mert ez megy ott, nem?
Mármint az ügyelet az orvoslás Urban Airje.
Évente négy hétig halloweeni jelmezbolt.
Ez ezért elég gyanús.
Totál szétesve mentünk be.
Szóltunk, hogy: „A lányunk rosszul érkezett a lábára a trambulinon.”
Mire ők: „Meg kéne mutatni egy orvosnak.”
Mi meg: „Azért jöttünk ide.”
Erre azt mondták: „Mi egy orvost se ismerünk.”
Úgyhogy elküldtek egy gyermekortopédushoz.
Ő azzal kezdte: „Oonát meg kéne röntgenezni.”
Oona rám nézett, és így szólt: „Apa, mi az a röntgen?”
Megpróbáltam elmagyarázni: „Hát…
bemész ebbe a gépbe, és vannak ezek a sugarak.
És a sugarak áthatolnak a bőrödön…
aztán szétnéznek…
a csontjaid közt.
Aztán azt hiszem, visszajönnek,
és hát azt nem tudom, hogy képesek erre,
de drukkolok.
Aztán hívunk egy művészt,
aki lerajzolja a csontjaidat annak alapján…
amit a sugarak mondtak.
És ez mind abban a szobában történik.
Anyával idekint leszünk.
Mi közben nem lehetünk a közelben.
Mert az… nagyon veszélyes.
Én…
Lesznek bent veled technikusok.
Rajtuk golyóálló mellény lesz,
de te nem kapsz. Ne agyalj ezen!
És…
Vihetitek, srácok.” Szóval…
Szóval félt, és nem is alaptalanul,
mert pár perc múlva kijött az orvos,
hogy: „Oona lábfejében eltört egy csont,
ezért begipszeljük.”
Úgy két hónapig volt rajta a gipsz.
És amikor a lányod eltöri a lábfejét,
az olyan, mintha az egész család eltörte volna,
mert ehhez kell alakítani a programjainkat.
Például: „Mi lenne, ha a kanapén ülnénk vagy fortyognánk dühünkben?”
És…
Oona Samre haragudott, mert beugrott elé a trambulinon,
én meg az Urban Airre.
Amikor a padlón voltam, be akartam perelni őket.
Aztán eszembe jutott az a halom papír, amit aláírtam
arról, hogy sosem perlem be az Urban Airt.
De egyikben se szerepelt, hogy nem hozhatom fel az Urban Airt
egy stand-up-előadáson.
Szóval,
ha ma este a Bacon Theatre-ben,
azt mondanám: „Az Urban Airt be kéne szántani”,
tudnátok, hogy viccelek.
De nem ezt gondolom róluk.
Szerintem ők egy fantasztikus cég, ami az év 365 napján sérít le gyerekeket,
ami egy stand-upos hiperbola.
Ha ma este azt mondanám:
„Nem a fegyverek ölnek, hanem az Urban Air”,
mindenki tudná,
hogy ez csak egy szatíra, tisztelt Bíró Úr, és…
De az Urban Air és az ügyelet után… világossá vált,
hogy alig van, amit el tudok magyarázni a lányomnak.
Mert hát a stroke, a röntgen és a drogok kifogtak rajtam.
Ráadásul egyre fiatalabb korban kell beszélni a szexről,
mert a zsebünkben lévő kütyükkel mind hozzáférünk a pornóhoz.
Szóval már azt is el kell magyarázni,
és hát a lényeg megvan,
de a különböző műfajokkal már bajban vagyok.
Még a legegyszerűbbek is tökre megkavarnak, mint a házi pornó.
Ha szexelek, utána mindig örülök, hogy senki más nem látta.
Sosincs az, hogy: „Miért nem megy a felvétel?
Oké, újrakezdjük.
Ez 40 perc lesz.”
Velem nem beszéltek a szexről.
Tizenkét évesen folyton kemények voltak a mellbimbóim,
amiről tudom, hogy nem szex.
Kemények voltak a bimbóim,
és ez néha megesik a pubertás alatt.
Csak néha, mert amikor összeszedtem a bátorságom,
hogy elmondjam ezt a fősulis lakótársamnak,
ő öt percen át röhögött.
Amikor befejezte, azt mondta, és most szó szerint idézem:
„Ilyen tuti csak neked volt.”
Szóval 12 évesen álltak a bimbóim, és mindig is hipochonder voltam,
ezért azt hittem, rákos vagyok.
És ha ismertek hipochondert, tudjátok, hogy nem túlzok.
Nem csak azt hittem, hogy ez rák. Biztosra vettem, hogy az.
Agyaltam, hogy mi legyen.
Akkor nem volt ügyelet…
és egy orvost sem ismertem…
apámon kívül.
Ezért hát
egyik este beállítottam a nappaliba.
Apám épp egy háborús regényt olvasott,
és így szóltam: „Szia, apa!
Azt hiszem, rákos vagyok.”
Erre ő: „Miből gondolod?”
Én meg: „Kemények a bimbóim.”
Azt mondta: „Ez nem tünet.”
Mire én: „Nézd csak meg!” És levettem a pólóm.
Apám felállt, odajött hozzám…
és megfogta a kőkemény mellbimbóimat…
ami jólesett.
Várjátok ki!
A mi családunkban nem szokás kimutatni a szeretetet.
Mi nem mondjuk, hogy szeretlek. Nem ölelkezünk.
Szóval amikor apám megcirógatta a kőkemény bimbóimat…
emlékszem, hogy azt gondoltam: „Ez nem egy »szeretlek«,
de ez is megteszi.”
Aztán apám, dr. Vince Birbiglia,
életem legrövidebb orvosi diagnózisát közölte velem.
Így szólt: „Nem.”
És ezzel lezárta azt a beszélgetést.
Ennél közelebb sosem jutottunk a szexuális töltetű témákhoz.
Nálunk nem volt testi közelség. Jó, nagy ritkán előfordult.
Emlékszem, úgy ötéves lehettem,
amikor hipotóniás lettem, azaz veszélyesen kiszáradtam.
Ezt anyám mesélte.
Elájultam, erre ő megfogott, kocsiba tett, és bevitt a sürgősségire.
Nővér volt, úgyhogy szólt nekik: „A fiam hipotóniás.
Azonnal infúziót kell kapnia.”
De ki kellett töltenie pár nyomtatványt.
Úgyhogy nekiállt eszeveszett gyorsasággal kitölteni őket,
aztán apám, aki ott volt orvos,
besétált, felmérte a helyzetet,
és így szólt: „Kössetek be infúziót annak az átkozott kölyöknek!” És…
be is kötötték,
ami fura igazolása apám lehetetlen természetének,
mert bevált, és… Szóval erre egyáltalán nem emlékszem.
Anyám mesélte el.
De arra emlékszem, hogy négy napra befektettek a kórházba.
És egyik nap bejött hozzám apám, amikor nem volt ott senki más,
és hozott nekem egy plüssmajmot.
Kábé ekkora volt. Egész gyerekkoromban megvolt.
És csak állt ott, és simogatta a vállamat,
úgy negyed órán át.
Micsoda apró gesztus volt ez…
de máig emlékszem rá.
Jennyvel pont fordítva csináljuk a lányunkkal.
Túltoljuk.
De majd felnőtt korában derül ki, mennyire toltuk túl, mert…
Mondjuk neki, hogy szeretjük, folyton ölelgetjük.
Pár éve elmentünk megnézni a balettelőadását,
és zokogtunk a nézőtéren ülve,
mert annyira tehetségtelen.
És…
Művészek vagyunk. Van szemünk ehhez.
Sok korai jele van a tehetségnek, és…
azért sírtunk, mert több ezer dollárt elköltöttünk rá,
és több száz óránk ráment a próbákra,
de tudtuk, hogy kizárt, hogy ebből éljen.
Nem, amúgy a jó okból sírtunk.
Utána odarohantam hozzá, átöleltem, és azt mondtam:
„Oona, annyira ügyes voltál!”
Mire ő: „Apa, te akkor is ezt mondanád,
ha nem lettem volna ügyes.”
Tudom.
Kénytelen voltam azt mondanom neki: „Igazad van.
Annyival több ész jutott neked, mint tánctehetség!”
Na most…
ezt az utolsót kihagytam.
Ezt tartogatom, amíg 15 éves lesz, és elhord mindennek,
és akkor azt mondom: „Nekem is volt pár kemény meglátásom
hétéves korodban, amit tiszteletből nem mondtam ki,
de pár ismeretlen előtt azért elmondtam a New York-i Beacon Theatre-ben.”
Érzelmes család vagyunk, de azért van, amit elfojtunk.
Én például a haragot.
Nem mutatom ki ha dühös vagyok,
mert gyerekkoromban apám folyton dühöngött,
és már akkor elhatároztam, hogy én nem leszek olyan, mint ő.
Mert a gyerekek, bár sok mindent nem tudnak,
mindent érzékelnek.
Ha önzőn viselkedsz, a gyereked tudja, hogy önző vagy.
Ha kedvesen, tudja, hogy kedves vagy.
Pár hónapja
Oona észrevette, hogy mire felébredtem, Jenny sütött nekem egy palacsintát.
Jól hallottátok. Csak egyet sütött.
Sütött nekem egy palacsintát,
és én azt mondtam: „Köszönöm a palacsintát.”
Mivel pontosan ismeri az egészségi állapotomat,
azt is tudja, hány palacsintát ehetek.
Egyet.
Viszonozni akartam a kedvességét,
mert az a szeretetnyelvem, hogy strigulázok.
És ha tapsolsz, a tiéd is az.
És ha nem tapsolsz, akkor a tiéd is az,
és vesztésre állsz.
Nem tudtad, hogy ez verseny. Én…
Tavaly Jenny azt mondta: „Néha olyan, mintha mindent striguláznál.”
Mire én: „Úgy is van.”
Nem beszélek mellé.
„Mit gondolsz, mire való az a tábla a konyhában?”
Nem szoktam finomkodni. Pedig nem ártana.
Jenny azt szokta mondani, én vagyok a házasságunk narrátora,
akit senki nem kért meg erre.
Ha mosogatok, azt mondom: „Most elmosogatok mindent,
aztán veszek jégkrémet a szüleidnek,
aztán kiveszem a hajat a lefolyóból.”
Mire ő: „Nem kell ám mindent felsorolni.
Az is elég, ha csak megcsinálod.
Nem kell megbeszélnünk.
Mert én is sok mindent csinálok.
És én nem hozom fel. Csak megcsinálom, és kész.”
Erre én:
„Ezért behúzok neked öt strigulát a táblán.
Még mindig én vezetek hárommal. De nem számít.”
Strigulázok. Nem vagyok rá büszke. Nem tudom, hogy a szüleimtől jött-e…
Nem tudom, hogy kell házasként élni.
Senki sem tanított meg rá.
Folyamatosan rögtönzök.
Az én házasságomnak köze sincs a szüleiméhez.
Ők állandóan vitatkoznak,
és mi is szoktunk Jennyvel, de az más,
mert Jenny introvertált.
És ha egy introvertált emberrel vitázol, a hallgatását próbálod kielemezni…
és rájönni, melyik hallgatás mit jelenthet.
A múltkor Oonáért mentünk, és Jenny egy szót se szólt.
Mondom: „Mi baj?” Mire ő: „Semmi.” De volt valami.
Válaszút elé érkeztem:
„Most forszírozzam,
vagy inkább ráhagyjam?”
Tudja ezt bárki?
Már 16 éve vagyok házas, de gőzöm sincs róla.
Volt már, aki…
Ki házas itt régóta? Kiabáljátok be, hány évnél jártok!
Ti mióta vagytok házasok?
Harmincöt éve.
Van, aki több mint 35 éve házas?
- Negyven. - Negyven. És önök?
Ötvenhét.
Az rengeteg! Az…
Először is: hogy hívják?
Anne?
- És a férjét? - Jan.
Jannek hívják a férjét?
Önt pedig Anne-nek?
Oké. És…
Most akkor jól értem? Anne és Jan?
Maguk igazi emberek?
Maguk…
Szóval Anne és Jan 57 éve házasok.
Egyébként a szüleim 60 éve házasodtak össze.
Az túl sok, nem igaz?
Mármint…
A húszas éveimben elmondtam valamit anyámnak,
amit évekig magamban tartottam: „Anya, ha el akarnál válni apától,
nekünk nem lenne bajunk vele.”
Azt hittem, azt mondja majd: „Kösz szépen!”
De olyasmit mondott, amit sosem felejtek el.
Azt mondta: „Michael,
nem értheted meg mások házasságát.”
Ön szerint ez igaz, Anne?
Jan, ön szerint ez igaz?
Anne és Jan…
Vagy „Jan és Anne”?
Szóval Anne és Jan…
maguk a közönség Brokkoli Robja.
Szerintem ez rohadt vicces. Gondolom önök szerint nem az.
Magukkal mindig ez van.
Anne, szeretném kikérni a tanácsát.
Ha ilyen helyzet adódik, és azt kérdezi Jantől:
„Mi jár a fejedben?” Mire ő: „Semmi.”
Forszírozná,
vagy inkább ráhagyná?
- Forszíroznám. - Forszírozná. Anne forszírozná.
És Jan!
Ön forszírozná
vagy ráhagyná?
Ráhagynám.
És épp ettől működik, hölgyeim és uraim.
Ezért ér boldog véget Anne és Jan története.
Mert
ők az olaj és az ecet, ami a sikeresházasság-salátához kell.
Önnel értek egyet, Anne.
Tényleg. Én is forszírozom. Szerintem jobb minél többet tudni.
Azt mondtam Jennynek: „Mi jár a fejedben?”
Erre ő: „Semmi.”
Aztán bedobtam egy kis cselt:
„Mi történt veled?”
Mire ő: „Otthon néztem a híreket,
és elszomorított a háború.”
Mondom: „Szerinted arról én tehetek?”
És…
Katolikus nevelést kaptam. Bármiről el tudom hinni, hogy az én hibám.
Elképzelhetőnek tartom, hogy annyit maszturbáltam,
hogy háború tört ki a Közel-Keleten.
Talán álmodozó vagyok, de szerintem tutira erről szól az a dal.
Apámnak nem tetszene ez a poén. Én…
Apám sok poénomat nem csípi,
de a durvábbakat különösen nem,
na meg a személyeseket.
Úgyhogy nem rajongott volna
a kemény bimbóimról szóló ötperces kis sztoriért.
A politikai poénjaimat se csípi. A húszas éveimben mondtam neki egyet,
amiről aztán áttértünk a politika kitárgyalására,
és hát… durva volt.
Meglátogattam,
és sétáltunk egyet
a ház mögötti fákkal övezett ösvényen,
és ahogy egyre távolabb mentünk, egyre jobban elfajult a helyzet,
és végül már csak gonoszkodott velem,
amiért aztán én is gonoszkodni kezdtem vele.
Aztán visszamentem a kocsimhoz, és elköszöntem tőle.
De ő nem köszönt el tőlem.
Azt mondta: „Hát…
az alma messze esett a fájától.”
Ennyit mondott.
Aztán hazamentem,
és olyan elveszettnek éreztem magam.
Mindig is azt hittem, olyan akarok lenni, mint az apám.
De aztán egy ponton úgy döntöttem, inkább ő legyen olyan, mint én.
Anyámmal sosem volt ilyen. Vele gyerekkorom óta szoros a kapcsolatom.
Mert ő nagyon vallásos.
Gyerekként én is az voltam, mert a gyerekek imádják a varázslatot.
És hát…
imádtam templomba járni, mert a pap annyi nevetést kisajtolt
szinte a semmiből.
Mondjuk, hogy: „Máté, Márk, Lukács és Jancsi.”
Mindenki odavolt, hogy: „Patrick atya haláli.”
Mire én: „Ez nem haláli.
Sosem jut el a poénig, mindig csak rizsázik.”
És…
úgy voltam vele, hogy: „Csak jussak oda a mikrofonhoz.
Olyat szent-upolok!
Gyilkos lesz.
Ezen megfeszültök.
Persze csak a jó értelemben feszültök meg rajta.”
Gyerekként pap akartam lenni.
Aztán ministráns lettem, és mielőtt még kérdeznétek, engem nem.
Szerintem tudták, hogy pletykás vagyok. A homlokomra van írva.
Mindig megvolt a saját véleményem. Tudták, hogy utálom, ha valamit a számba adnak.
Jól van, tudom. Van, aki szerint ez borzasztó volt.
Szerintem meg a papok voltak azok a 80-as években.
Szerintem ezzel poénkodni sokkal kevésbé rossz.
Szerintem nem kéne rájuk hagyni.
Szigorú katolikus neveltetést kaptam. Ma már nehéz is megértetni,
milyen szerves része volt a vallás a gyerekkoromnak, de időnként feljön.
Például Jennyvel nemrég ubereztünk,
amikor bevillant egy régi templomi ének.
De minden szava.
Ez volt az…
Ne feledd
Hogy Jézus Krisztus
Meghalt értünk
És feltámadt a halálból
Az egész szöveg bevette magát a fejembe,
miközben a gyógyszertárba ubereztünk.
Ebből a vallásból lehetetlen kigyógyulni.
Ez a vallások mikroműanyagja.
Szóval ránéztem Jennyre az Uberben, és azt mondtam:
„Bevillant ez a templomi ének.”
És elénekeltem neki, mint most itt az előbb.
De ő nem nevetett.
Csak ült rezzenéstelen arccal.
Mondom: „Azért vicces, nem?” és elénekeltem hangosabban.
Még mindig nagyon komoly képet vágott.
Aztán rám írt,
miközben 10 centire se ült tőlem.
Mondom: „Ajjaj!”
Ránéztem a mobilomra,
és ott állt Jenny üzenete:
„A sofőrünk rózsafüzért tart a műszerfalán.”
És imádok improvizálni.
Ezért azt mondtam: „Azért hoztam fel ezt az éneket…
mert nekem nagyon fontos…
és szeretném megtanítani neked.
Úgyhogy énekeld utánam!”
Ne feledd
Gyerekként nekem is volt rózsafüzérem.
A nagymamámtól kaptam nyolcévesen az elsőáldozásomra.
Ha nem láttatok volna még rózsafüzért, az olyan, mint egy katolikus abakusz.
Számolod rajta az imáidat.
Ha nem láttatok volna még abakuszt, az egy számológép.
Egy katolikus számológép.
A nagymamámtól kaptam,
és minden este imádkoztam lefekvés előtt.
Elmondtam pár Üdvözlégyet, Miatyánkot és Dicsőség az Atyánakot.
És a gyerekkori identitásomban
ugyanolyan fontos szerepet játszott Isten, mint én magam.
Aztán egy bizonyos ponton
Isten eltűnt.
Szóval májusban
anyámmal meglátogattuk apámat a kórházban,
és kettőnk közül csak anyám imádkozott,
de azért nyomtam neki egy kis háttértáncot. Mármint…
Tudjátok.
Helyeseltem meg asszisztáltam, és…
Anyám azért imádkozott, mert apám állapota romlott.
Azon túl, hogy képtelen volt mozogni, elzáródás alakult ki a gyomrában,
ami odáig fajult,
hogy orrszondával kellett kiszívni a bent rekedt folyadékot és a gázt,
és apám kegyetlenül szenvedett.
A hasa vagy 15 centivel kintebb állt.
És azt mondta nekem: „Michael, haldoklom.”
Mire én: „Apa, nem hiszem, hogy haldokolsz.”
De nem tudtam.
Aztán másnap reggel felhívott Jim Gaffigan, a humorista,
akit már ezer éve ismerek, de most olyan furán beszélt: „Szevasz!
A pápa, Ferenc pápa
találkozni akar egy csomó humoristával,
és te is rajta vagy a listán, meg én is,
és nem is tudom,
szerintem én elmegyek.”
Ez meglepett. Mondom:
„A pápa tudja, hogy ha meghív egy csomó humoristát,
ők erről beszélni fognak a fellépéseiken?”
Erre Jim:
„Csak tudja.
de azért hanyagold a molesztálós témát!”
Mondom magamban: „Majd ha ők is hanyagolják.”
Csak utánatok, katolikus egyház.
Ne tapsoljatok, mert olyan lesz, mint valami gyűlés!
Zsigerből nemet akartam mondani,
mert évek teltek el úgy,
hogy a szüleim győzködtek minket Jennyvel, hogy vigyük el Oonát templomba,
de nem vittük.
Nem vagyunk beoltva a vallások ellen,
de ha bármilyen más helynek lenne ilyen múltja…
Ha lenne egy Whole Foods Brooklynban,
ahol egy csomó gyereket molesztáltak, többé nem vásárolnánk ott.
Ha azt is mondanák: „Csak néha fordul elő”,
én azt felelném: „Az nekem már sok. A néha az túl gyakori.”
Szóval nemet akartam mondani.
De aztán amikor bementem apámhoz aznap,
és elmondtam neki, hogy meghívott magához a pápa,
majd kiugrott az ágyból,
mint Joe nagypapa a Charlie és a csokigyárban.
És akkor döntöttem el, hogy elmegyek a Vatikánba a pápához.
Júniusban vettem repjegyet magamnak, Jennynek és Oonának,
és Rómába repülünk.
Sétálgattunk a Vatikánban, és meglepően megérintett az egész,
mert persze lenyűgöző egy hely,
és megpróbáltam minél többet átadni belőle Oonának.
Mondtam, hogy: „Engem e szerint a vallás szerint neveltek, és hát
MJ nagyi eléggé hisz ezekben a dolgokban,
és némelyikben én is,
és egy csomó itteni műalkotás lopott,
és sose lopj műalkotásokat,
de ha mégis, ne add vissza őket!”
Azt hiszem, erre tanít minket a Vatikán. Ha lopsz, csináld nagyban!
Ne add vissza!
Aztán Oona feltett egy kérdést, ami nagyon meglepett.
Így szólt: „Apa,
ki az a Jézus?”
Mondom magamban: „Ezt kihagyni a lányom a neveléséből!”
Mert rengeteg dolgot ismer.
Ismeri a görög és római isteneket,
az egyiptomi és skandináv isteneket…
Jézus fölött valahogy teljesen átsiklottam.
Lenyomtam egy gyorstalpalót: „Ez a fickó 2000 éve élt, és olyan volt, mint Isten,
de közben Isten fia is volt, és volt ez a szektája, és hát…
Ez egy jó szándékú szekta volt, és…”
Ezt amúgy senki nem is vitatja.
Ha Jézus most itt állna velem a színpadon,
azt mondaná: „Ja, volt egy 12 fős szektánk.
Na jó, max. 70.”
Ő értené a legkevésbé, hogy mi lett a kereszténységből.
Mondaná, hogy: „Én egyáltalán nem ezt akartam.
Én valahol David Blaine és egy élelmiszerbank közt vagyok.”
Ez egy jó szándékú szekta volt. Nem mintha bajom lenne a szektákkal.
Vagyis azért van. Mármint…
Nem, én nem…
Én nem csípem a szektákat,
de azt elismerem, hogy Jennyvel imádjuk a szektás dokukat.
Főleg az első részt,
mert abban mindig együtt esznek, telekocsiznak…
Mindig mondjuk, hogy: „Ez jó lehet.”
Aztán megnézzük a Google Mapsen, hogy hol vannak.
A második rész már sötétebb: „Le kellett feküdnünk a szektavezérrel.”
Mindig azt kérdem: „De mégis milyen gyakran?
Ott vagytok 100-an. Milyen gyakran kerül sorra valaki?
Havonta? Háromhavonta? Tudjátok, én hány dolgot csinálok
háromhavonta, ami rosszabb a vezérrel való szexnél?
Írjátok be a naptárba!” Ez minden jó házasság kulcsa.
Be kell írni a naptárba.
Néha én szexelek a vezérrel.
Néha Jenny szexel vele.
Néha Jennyvel szexelek, és közben vezéremnek szólítom.
Az is beleszámít.
Vigyáznom kell, mit mondok a szektákról,
mert nemrég kaptam egy e-mailt valakitől, aki ott volt az egyik fellépésemen.
Azt írta: „Tetszett a műsor, de tudnod kell,
hogy ha belépnétek egy szektába,
Jennynek gyakrabban kéne a vezérrel szexelnie, mint neked.”
És ez totál lesokkolt,
mert azt gondoltam, milyen bénán adhatom elő a poénjaimat,
ha valaki úgy megy haza a műsorom után, hogy A, azt hiszi belépnék egy szektába,
és B,
hogy ha belépnék egy szektába, nem tudnám,
hogy Jennynek gyakrabban kéne a vezérrel szexelnie, mint nekem.
Szóval szeretném megragadni az alkalmat,
hogy rámutassak,
hogy van, amit viccből mondok.
A lényeg, hogy ott voltunk Rómában a családommal, és hát…
Érdekes. Bárhová is mész Rómában,
annyi gyönyörű kápolna, Jézus-szobor és Jézust ábrázoló festmény van,
hogy megkérdeztem az idegenvezetőt: „Tényleg járt itt Jézus?
Tudom, hogy nem. Katolikus iskolába jártam.
De úgy érzem, az ellenkezőjét próbáljátok elhitetni.”
Bizonyos szempontból Róma követett el elsőként
kulturális kisajátítást.
Mert Jézusnak nem jutott ki Róma szebbik arcából.
Nem ehetett pizzát vagy tésztát.
Nem mondhatta, a haverjaival, hogy: „Mamma mia”.
Annyit tudott Rómáról, hogy a rómaiak megjelentek
a jeruzsálemi szektájánál, hogy: „Szeva, tökre bejön, amit csinálsz.
Tök jó sztori. Igazi klasszikus: nyomorból a nyomorba.
De sokat dobna rajta, ha a főhős meghalna.”
Tudom. Én sem örülök neki.
Aztán megölték őt, ami nagyon szomorú,
de az sokkal perverzebb, hogy ezek után
olyan képeket kezdtek árulni, amiken megölik,
hogy uralmuk alá hajtsák a fél világot.
Mintha Abe Lincoln merénylőjének családja Lincolnokat árulna. Mármint…
Szóval kifejtettem ezt a pápának, aki szakadt rajta,
de ő nem beszél angolul, szóval ki tudja? És…
Nem, igazából nem léptünk fel a pápa előtt,
amivel szerintem sokat vesztett,
mert annyi jó humorista volt ott.
Ott volt Chris Rock, Stephen Colbert, Conan O'Brien,
David Sedaris, meg csomóan, na meg én.
És amúgy vágom, hogy én a lista végén voltam.
Májusban szóltak, hogy júniusban menni kéne.
Tutira volt egy áprilisi lista, és páran nemet mondtak,
aztán a pápa beírta a Dell laptopján a Google-be, hogy „humoristák”…
És az ő vezetékneve Bergoglio,
az enyém meg Birbiglia,
és azt gondolta: „Ő Birbiglia, én meg Bergoglio vagyok.
Ő az unokatestvérem, akit annyit kerestem!”
Amúgy nem így beszél.
Én…
Még csak nem is olasz. Buenos Aires-i.
De mivel a stand-upos közegben még nincs erre bevett akcentus,
addig marad az, hogy:
„Mamma mia! Én vagyok a pápa!
Pizzát csinálunk az ostyából!”
Apámnak ez a poén se jönne be.
Nem léptünk fel a pápa előtt.
A pápa beszélt nekünk,
humoristáknak,
a humorról.
Ez jól mutatja, milyen mérgező a hatalom. Ha annyira jó pappá válsz,
hogy azt gondolod: „Elhívom Chris Rockot magamhoz,
és elmondom neki, mit gondolok a humorról…”
Mintha elmennék a NASA-hoz, hogy: „Van pár ötletem a rakétákhoz.
Építsünk jó sokat, és repüljünk velük,
de sosem rajtuk ülve, ahogy a mesékben szokták!
Ennyit akartam mondani a rakétákról. Most csókoljátok meg a jegygyűrűmet!”
Ők meg: „Fuj, ez izzad!”
A pápa beszélt nekünk a humorról.
És ez a pápa, ha nem ismernétek Ferenc pápát, jó arc,
de csak a többi pápához képest.
Mármint…
Ha egy bulin találkoznátok vele, kurvára nem bírnátok.
De a többi pápához képest király arc.
És behívott minket az úgynevezett Apostoli Palotába,
és ott tartott egy beszédet a humorról.
Kábé 40 percig beszélt, de leírtam a kedvenc részeimet.
Ezek tényleg a kedvenc részeim.
Olaszul beszélt, de közben fordították. Azt mondta:
„Kedves barátaim! A megannyi lehangoló hír,
társadalmi és személyes krízis közepette
ti képesek vagytok mosolyra fakasztani másokat.
Azon kevesek közé tartoztok, akik képesek megszólítani
különböző korosztályokat és kultúrákat.”
Kedves. Olyan barátságos, pápás duma.
Így folytatja: „A Biblia szerint…” Itt egy kicsit elveszített.
„A világ hajnalán,
a teremtés során az isteni bölcsesség már a ti művészeteteket gyakorolta
nem más, mint Isten, a történelem első szemlélőjének örömére.”
Fura, de ez a gondolat már alsós koromban is kikészített.
Mert ezt a történelem szemlélője dumát belénk verték
gyerekkorunkban. Azt mondták: „Isten figyel téged
minden egyes pillanatban.”
Szó szerint vettem. Hétéves voltam.
Azt hittem, egy Chevy Malibuban ülve sasol,
hogy: „Mit csinál ez a Mike Birbiglia?
Pornót rejteget az erdőben.
Na, nem is lesz barátnője 20 éves koráig.”
És ez a prófécia valóra vált, szóval talán van Isten.
De ez a kép végigkísérte a gyerekkoromat.
Tizenöt évesen maszturbálni kezdtem. Azt hittem, Isten közben is figyel.
Ezért picit a kamerának játszottam…
mert azt hittem, ha épp akkor néz a monitorra,
azt gondolja: „Sok 15 évest láttam maszturbálni, de ő jól nyomja.
Még profi is lehet belőle.”
És az lettem, úgyhogy jól sült el.
Nem konkrétan, de…
Oké. Aztán a pápa így folytatta:
„Eszembe jutott a Teremtés könyvéből,
amikor Isten egy éven belül fiúgyermeket ígért Ábrahámnak.
Sárával vének és gyermektelenek voltak.”
A csaj 23 volt.
„Sára megfogant, és vénségére fiút szült.” Akkor volt 24.
„Sára így szólt: Isten nevetségessé tett.
Így hát fiuk az Izsák nevet kapta, melynek jelentése nevető fiú.”
És így zárta: „Ezt ne feledjétek!
Ha egyetlen néző arcára is mosolyt csaltok,
Istent is megmosolyogtatjátok.”
Ami szép gondolat.
Aztán kaptunk tőle rózsafüzért.
Mind kaptunk egyet, amit előtte megáldott, egy kis zöld tasakban,
amit júliusban hazahoztam a szüleimnek.
Apám 84. születésnapja volt,
és ott voltam én, anyám, a bátyám, Joe,
a nővéreim, Jean és Patty, és az összes gyerekünk,
apám mind a hat unokája,
és mind köré gyűltünk,
és én odaadtam neki a rózsafüzért.
Apám arca valósággal felragyogott,
és anyám azt mondta: „Michael, téged maga az Úr hívott oda.”
Szeretném, ha tudnátok…
nem hiszem, hogy az Úr volt.
És amikor anyám ezt mondta, rá akartam vágni, hogy „Nem.
Engem Jim Gaffigan hívott oda…
őt pedig Stephen Colbert,
akit talán az Úr.”
De ha az embernek olyan éve volt, mint a szüleimnek,
elkezd olyasmiket mondani, hogy: „Igen…
engem az Úr hívott oda.”
Na, szóval ettünk egy kis tortát,
aztán mindenki hazament.
Én meg ott álltam apámmal. Ő az ágyában feküdt,
és beszélgettünk. Tudott beszélni,
de semmire sem emlékezett az elmúlt egy évből.
Úgyhogy olyasmikről kérdeztem, amik régen történtek.
1940-ben született a brooklyni Bushwickben,
és azt kérdeztem: „Gyerekkorodban
jött haza családtagod a második világháborúból?”
Erre ő: „Igen. Charlie bácsikám, Joe bácsikám és Tony bácsikám
mind hazajöttek, és vad történeteket meséltek arról,
hogy majdnem megölték őket.”
Mondom: „Behívtak Vietnámba?”
Erre ő: „Igen, behívtak, de aztán amiért orvos voltam,
egy texasi bázisra küldtek,
és anyáddal ott ismertünk meg többet a mai napig is legjobb barátainkból.”
Aztán azt kérdeztem: „Gyerekként hol laktatok Bushwickben?”
Mondott egy címet, amit beírtam a mobilba, aztán egy vonallal összekötöttem
apám gyerekkori otthonát
és az unokája, Oona gyerekkori otthonát,
és úgy hat kilométerre voltak egymástól, és megmutattam neki,
és közben arra gondoltam: „Apám miért nem mesélt ezekről soha?”
Aztán meg arra: „Miért nem kérdeztem soha?”
Apám ekkor már kezdett elfáradni, és már nem nagyon tudott beszélni,
de én ott maradtam vele.
Mellette akartam lenni.
Mert amikor az ember apja azon ment keresztül,
amin az én apám is,
nem tudja, hányszor láthatja még újra.
Úgyhogy odanyúltam, és megsimogattam a vállát,
és láttam a szemén, hogy jólesett neki.
És egy kicsit elmosolyodott.
Úgyhogy vagy negyed órán át simogattam a vállát.
És olyan közel érezte magam hozzá,
mint gyerekként,
amikor behozta azt a plüssmajmot a kórházba…
és amikor 12 éves koromban megcirógatta a kőkemény bimbómat.
Aztán másnap reggel hazavittem Jennyt és Oonát New Yorkba,
és pár nap múlva,
amikor hazafelé sétáltunk Oonával a suliból,
az jutott eszembe: „Csak egyvalamit tudok átadni a lányomnak:
Senki sem tudhat mindent.
Mind elég gyakran fogunk tévedni.
És lehet, hogy csak az apró kedvességek számítanak.
És talán…
ilyen a jó élet.”
Köszönöm szépen!
Köszönöm, hogy eljöttetek!
OONA LÁNYOMNAK ÉS AZ APÁMNAK, VINCE-NEK
KÜLÖN KÖSZÖNET A RED HEARSE-NEK A ZENÉJÜKÉRT
KÜLÖN KÖSZÖNET FERENC PÁPÁNAK
A feliratot fordította: Tóth Norbert