Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tusen takk!
Takk! Godt å se dere. Takk for at dere kom.
Hvordan går det? Hei!
Tusen takk.
Takk.
Jeg…
For cirka et år siden…
Jeg følger datteren min hjem fra skolen. Vi bor i Brooklyn.
Det er flere tobakksbutikker der med søte navn.
Dampende Doris.
Og "Ja Vi Cannabis."
Og datteren min Oona titter opp. Hun er ni år gammel.
Hun titter opp på navnet og spør: "Pappa, hva er det gode liv?"
"Jeg har ikke peiling.
Ikke det jeg driver med."
Det var et av de øyeblikkene…
"Jeg burde prøve å forklare hva dop er."
"Noen bruker narkotiske stoffer, og de gjør liksom hjernen din glad.
Men det er en falsk lykke.
Du vil ikke bli for glad, for da må du ta mer for å bli like glad som første gangen.
Og åttende eller niende gang er du i trøbbel.
Samme det. Mamma og jeg bruker det iblant.
Ikke ofte, mest da vi var yngre.
Ikke på din alder. Kanskje tre år eldre enn du er nå."
Jeg må jo forklare det for henne, men…
Ingen forklarte det for meg. Ikke foreldrene mine.
Det nærmeste jeg kom, var i sjette klasse.
De hadde D.A.R.E.-programmet. Det var på 80-tallet.
Det stod for: "Dopavhengighetsresistens-eksersis."
Det føles som det ble skrevet av en som var rusa.
Altså… "Det må være fire ord!
Vi vet hva 'D'-en er!
Vi trykker T-skjortene på mandag."
En skjortedrevet kampanje.
Og ironisk nok blir de T-skjortene brukt den dag i dag
av folk som bruker narkotika.
Og…
Før programmet hadde jeg aldri vurdert å ta dop, og…
Da de la frem alternativene, tenkte jeg:
"Jeg bør prøve, så jeg kan ta et opplyst valg."
De fikk det til å høres spennende ut.
"Unger vil komme bort til deg." "Høres bra ut."
Unger kom ikke bort til meg.
Dette var den mest spennende sosiale utviklingen i hele oppveksten min.
"Unger vil komme bort til deg og tilby deg meth…
Fleinsopp.
Og englestøv."
"Englestøv?"
Jeg var sjetteklassing og altergutt. "Jeg må prøve englestøv!
Sveve til himmels med min Herre Jesus Kristus!"
Jeg har fortsatt ikke blitt tilbudt meth.
Eller englestøv. Eller noe som helst…
Ikke engang kokain. Jeg har aldri sett kokain.
Folk tror meg ikke. Jeg jobber på nattklubber.
Ikke én eneste gang har noen følt at de bør vise meg det.
"Hvordan er det jeg ser ut?" Det er sånn folk ser meg.
Jeg var i Washington Square Park.
En fremmed gikk foran meg. Og noen sa til den personen:
"Du har en purk forkledd som sivil bak deg."
Han snudde seg og så på meg. Og jeg snudde meg og så bak meg.
Der var det ingen.
Så jeg sa til fyren: "Nei."
Det er nøyaktig det en politibetjent ville sagt.
Jeg har aldri brukt ulovlige rusmidler.
I studietiden røykte vennene mine pot. Jeg var ikke morsom å røyke med.
Jeg var han fyren som: "Hater dere meg?
Hvorfor har jeg vondt i hjertet? Har jeg fått rakitt? Hvem ringte på?"
Jeg var ikke artig å omgås.
Så jeg droppet de greiene der.
Men jeg bruker reseptbelagte medisiner. Jeg vil ikke, men jeg må.
Jeg har en alvorlig søvngjengerlidelse.
For 20 år siden gikk jeg i søvne gjennom vinduet i andreetasje
av La Quinta-pensjonat i Walla Walla i Washington.
Dette er helt sant.
Har man gjort det én gang, nevnes det hver gang du er hos legen.
For 20 år siden fikk jeg en sjelden diagnose.
REM-søvn atferdsforstyrrelse.
Jeg har nevnt det så mange ganger i showene mine
at når du studerer søvnforstyrrelser på legestudiet
er eksempelet de bruker i håndboken for diagnostiske kriterier…
Meg.
Faren min er lege og ville at jeg skulle studere medisin.
Sånn ble det ikke.
Men jeg er med.
Man kan si at jeg underviser.
Jeg nevnte dette for søvnlegen min.
"De bruker meg som eksempel på diagnosen i håndboken."
Han svarte: "Det er ikke bra."
"Hvorfor ikke? Vi har lykkes."
"Jeg er ikke helt overbevist om at det er det du har."
"Da må vi sende ut en fellesmail,
for det er mange folk her på jorden som tror de har Mike Birbiglia-lidelsen.
Så har ikke Mike Birbiglia den."
Tenk om Lou Gehrig…
"Jeg føler meg faktisk ganske bra. Kanskje jeg kan spille baseball igjen."
Folk ville blitt rasende.
Ja. Jeg sammenlignet meg med Lou Gehrig.
Grunnet til at jeg nevnte søvngjengeri er at jeg fikk diagnosen for 20 år siden.
Og da satte de meg på klonazepam.
Jeg var nylig hos en ny lege. Hun ser på journalen min og sier:
"Har du gått på klonazepam i 20 år?"
Jeg bare: "Ja." Og hun svarer: "Ja vel."
Og jeg…
Det er ikke det du vil høre fra legen din.
"Bekymrer det deg?"
-"Kjenner du til bivirkningene?" -"Nei."
"Depresjon, hukommelsestap, dårlig motorikk…"
"Jeg trodde det var personligheten min."
Det er… Det er et merkelig øyeblikk i livet
når du innser at personligheten din er bivirkninger.
For da blir jeg bevisst alle mine daglige aktiviteter.
Hver kveld før sengetid…
For klonazapam-dosen min er 1,5 milligram.
Så jeg må dele en pille i to nøyaktige like store deler.
Vet du hvem som ikke burde få en slik oppgave?
Folk med dårlig motorikk.
For selvsagt når jeg deler den i to,
blir det masse klonazapam-støv på vasken.
Og da blir jeg deprimert.
Så jeg gråter inn i støvet.
Tårene flyter sammen med støvet og blir en slags klonazapam-sorbé.
Så jeg slikker i meg…
Det jeg tror er et halvt milligram.
Men det er det definitivt ikke.
Hvordan forklare det for datteren min?
Det er det gode liv. Bra saker.
Det er så mange ting jeg ikke kan forklare for datteren min.
Hun er ni år gammel. Det blir stadig mer vrient.
For når de er små, spiller det ingen rolle.
De er en levende potetsekk. Du må bare holde dem i live.
Og selv når de er smårollinger er det mange enkle seire.
"Hva er det der?" "Det er et egg. Jeg er et geni!"
Men…
Og kona mi vet heller ikke så mye. Hun er poet. Jeg er komiker.
Til sammen er vi en skulptør.
Vi vet ikke så mye.
Vi har lest hundrevis av bøker om blader.
Vi kan ikke forklare blader så godt.
Og… Det gikk opp for meg for cirka et år siden.
Jeg ble oppringt av mamma.
Hun sa: "Pappa har vært syk.
Jeg prøvde å få ham til å dra til legen, men han nektet.
I går falt han i badekaret, og jeg ringte nødtelefonen.
Ambulansen kjørte ham på akutten der det viste seg at han har hatt slag.
Jeg legger på. Jeg er alene på soverommet.
Jeg åpner skapet og står liksom og rydder i ting.
Så begynner jeg å gråte der alene.
Og datteren min Oona kommer inn og spør: "Hva er det, pappa?"
Jeg svarer: "Bestefar har fått slag."
Og hun sier: "Pappa, hva er slag?"
Det var da jeg innså…
Jeg kan ikke forklare hva et slag er.
Så jeg gjør et forsøk.
Altså… Jeg kan hovedtrekkene.
"Det er en hjerneskade. En blødning i hjernen."
Etter det ble det mye fri assosiasjon.
"Hjernen din blør… Jeg vet ikke helt hvor blodet kommer fra.
Det var nok i blodkarene. De ligger liksom inni der.
Men nå er det liksom overalt.
Tror jeg… Og…
Hele kroppen er på en måte fylt av blod.
Litervis av blod i hele kroppen.
Vi blør på en måte hele tiden.
Du får spørre mamma om det der.
Eller bestefar.
Men ikke denne uka."
Så Oona sier: "Blir bestefar Vin bra igjen?"
"Jeg vet ikke. Jeg må dra hjem dit i kveld."
Den kvelden kjørte jeg til sykehuset i Providence på Rhode Island.
Jeg tok heisen opp til åttende,
til slagavdelingen, og der er pappa. Han er bare en skygge av seg selv.
Han kan ikke bevege halve kroppen. Han kan ikke snakke noe særlig.
Og nevrologen kom inn og sa: "Vince! Vi må utføre en spinalpunksjon."
Pappa er pensjonert nevrolog.
Så i tilstanden han er i,
foreslo han en type spinalpunksjon.
Han sa: "Røntgenstyrt spinalpunksjon."
Imponerende.
Men det er også et godt eksempel på hvor kontrollerende faren min er.
Jeg ser en halvdød nevrolog
som forklarer en sprell levende nevrolog hvordan hun skal gjøre jobben sin.
Det er mansplaining på høyt nivå.
Det er dødmansplaining.
Hvis du ikke kjenner til begrepet "mansplaining",
så er det når en mann forklarer en kvinne noe hun antakeligvis vet bedre enn menn.
Jeg forklarer det ikke for deg. Jeg formidler det.
Jeg "mannmidler" det og…
Det var forferdelig å se faren min i en slik tilstand.
For da jeg var barn, var pappa større enn livet selv.
Han var nesten som en mytologisk skapning.
Jeg ville være som faren min for han visste så masse.
Han var lege. Og på fritiden studerte han juss.
Jepp.
Så gjerne ville han slippe å være far. Han…
"Hva kan jeg gjøre i dette tidsrommet der jeg ellers måtte tatt meg av barna?"
Til hans forsvar var vi ikke så gode barn. Vi ville alltid ha en pappa…
Og han ville ha nok en universitetsgrad.
Så målene våre krasjet.
Jeg så aldri den siden av pappa.
Iblant da jeg var barn, kom folk bort til meg og sa:
"Faren din er en dyktig lege."
Jeg bare: "Ja vel."
Det er sånn folk snakker i Massachusetts.
"Faren din er en dyktig lege."
"Ok, greit, han er ikke min far."
Jo, det er han jo. En freudiansk forsnakkelse.
Dette blir nok ikke med i opptaket.
Hele showet handler om far. "Han er ikke min far."
"Hva var det med at det ikke er faren hans?
Blir dette som slutten på Chinatown?"
Han var ikke min…
Han var ikke min lege.
Det kom en person bort til meg og Oona.
"Jeg elsker showene dine!" Jeg takket.
Så sa de til Oona: "Faren din er så flink."
Hun bare: "Ok." Ikke sant?
Jeg bare: "Jeg skjønner."
Vi gikk et par kvartaler. "Hva syns du om at folk sier sånn?"
"Det er bortkastet tid."
Det er det slemmeste noen har sagt til meg.
Og jeg kjenner Bill Burr.
Det er sjelden at jeg så faren min som lege.
Jeg husker en gang… Jeg spilte fotball. Jeg var målvakt.
En gang stupte jeg med hodet først etter ballen. Jeg fikk tak i den.
Så kom en fra det andre laget og sparket meg i hodet…
Ikke sant?
…med kraften som var tiltenkt ballen.
Resten av historien husker jeg ikke.
Jeg har blitt fortalt at jeg hoppet opp og skrek: "Det går bra!"
De trodde meg, så jeg fikk fortsette å spille.
Og omtrent 15 minutter senere, tuslet jeg bare av banen…
…og inn på en annen bane.
Lagkameratene mine kom løpende. "Går det bra, Mike?"
Og jeg sa til dem, dette er ordrett: "Hva gjør vi egentlig her?"
Faren min løp ut på banen, bar meg av og kjørte meg hjem.
Han stilte meg alle spørsmålene en lege stiller en pasient.
"Hva er mellomnavnet ditt? Hvilke fag tar du?"
"Ok, så det er dette pappa gjør."
Den andre gangen jeg fikk merke det
var da gikk på Saint Mary-barneskole i Massachusetts.
Vi hadde vitenskapsklubb på fredager. Det er et slags dekke for katolske skoler.
"Vi tror at Jesus gjorde vann til vin, men også at det fantes dinosaurer."
Ikke sant?
Så hver fredag kom en forelder og fortalte hvordan de bruker vitenskap på jobben.
Så en dag var det pappas tur.
Jeg var så nervøs. "Hva kommer han til å si?
Han vet jo ingenting om vitenskap."
Han kom inn og hadde med legeutstyret sitt.
Han tok dem ut og forklarte hva de brukes til.
Han viste frem en modell av hjernen og forklarte oss om hjernehalvdelene.
Så de andre barna kom bort til meg etterpå og sa: "Faren din er sykt smart!"
"Du har den smarteste faren!"
Jeg bare: "Ja!
Jeg har den smarteste faren.
Hvorfor har han ikke forklart det her til meg før?"
Det var ikke mye sånn.
Pappa kom hjem fra jobb i åtte-tiden om kvelden.
Han satt i et hjørne av stua, leste en krigsroman og skulte.
Og nå og da gikk han av hengslene over en bagatell.
"Hvor er de pokkers nøklene mine?"
"Vi må finne nøklene til pappa!"
Jeg har lett og lett etter de nøklene.
Hoppet ut av et vindu på jakt etter de nøklene.
Den vitsen ville ikke pappa likt.
Vi lette etter nøklene. Mamma ba en bønn.
"Jeg skal be til Sankt Antonius."
Jeg var sju og tenkte: "Det funker nok neppe.
Vi trenger en mer konkret taktikk"
Hvis du ikke kjenner til sankt Antonius, er han en som finner ting.
Kjipt til helgen å være.
Det er vrient å bli helgen. Man må utføre tre mirakler.
Miraklene må bekreftes.
Mye skitne penger der.
Mye: "Ja da, jeg så det."
Så blir man kanonisert.
Ofte får man vite det fem minutter før man dør, ikke sant?
"Gode nyheter! Du er helgen!"
Og du bare…
"Forresten… Du må finne alles nøkler."
"Nei!" Så er man død.
Jeg satt hos pappa på sykehuset. Hjerteskjærende.
Hvis du kjenner noen som har fått slag… Det er det verste man kan tenke seg.
Men jeg må si, hvis jeg skal være helt ærlig…
Så har det roet ham ned.
Vent. De fleste vitsene er for dere. Men et par av dem er for meg.
Det er sånn jeg takler ting. Dere òg, håper jeg.
Stort sett er det helt forferdelig.
Men av og til så tenker jeg: "Kunne ikke dette skjedd da jeg var fem!"
Skjønner?
Da jeg var barn, var det: "Hvor er de pokkers nøklene?"
Nå er han mer: "Nøkler."
Jeg foretrekker jo det siste alternativet. Det er litt mer høflig.
Vent. Det er faren min. Så jeg har lov.
Det hadde vært rart om det var faren din.
Om jeg hadde sagt: "Faren hans bare: "Nøkler!"
Det ville vært å gå for langt.
Tidenes mest perverse fornærmelseshumor.
"Mike Birbiglia roaster publikums sykelige foreldre."
Jeg sitter med faren min på sykehuset.
Han kan ikke bevege ansiktet.
Eneste måte å forstå uttrykket hans på er fra øynene.
Og uttrykket
i øynene hans
er frykt.
Hvordan forklare det for datteren min?
Det er ikke det gode liv.
Et par dager senere kjører jeg hjem.
Jeg følger datteren min til en av vennenes bursdagsselskap den helgen.
Jeg går i sikkert 300 barnebursdager i året.
Det er en stor del av livet mitt.
Datteren min har seks venner. I fjor var jeg i 235 barnebursdager.
Barnebursdagsindustrien er helt ute av kontroll.
Det er det jeg liker minst ved livet mitt.
Jeg liker det ikke. For jeg liker ikke min datters venner.
Kan jeg si det?
Ikke vet jeg!
Jeg elsker datteren min mer enn noe.
Jeg liker ikke vennene hennes.
Jeg vet ikke om dere har tilbrakt noe særlig tid med niåringer
som dere ikke er i slekt med.
En ufordragelig gjeng.
Når jeg omgås vennene hennes, tenker jeg: "Jeg forstår virkelig ikke pedofile."
Vent. Jeg skal trå forsiktig gjennom dette minefeltet av et tema.
"Vi syns de der slag-greiene var for mye!"
Det er selvfølgelig den mest avskyelige forbrytelsen jeg tar opp nå.
Men når jeg er med vennene hennes, tenker jeg: "Jeg skjønner virkelig ikke.
Hvem har lyst til å tilbringe tid med den gjengen her?
Dette er de verste og dummeste av oss."
Vent. Jeg har eksempler.
Så…
Jeg skal gi dere et eksempel. Vi kjører til denne bursdagen.
Det er meg og Jenny.
Kona mi, Jenny, og datteren vår, Oona.
Og en av kompisene hennes og kompisens far.
Og fedrene er tapere. Kan vi snakke om fedrene et øyeblikk?
Ikke meg, den andre faren. De er ikke som meg!
Altså…
Blikket er helt dødt.
De har begynt å stamme. De stormer inn:
"Hvis noen spør, si at jeg prøvde å finne havremelk."
Ikke sant?
De er alltid på desperat jakt etter et alibi for en forseelse
som jeg ikke vet noe om.
En av de andre fedrene er med. Rob. En god venn av oss.
Jenny og jeg kaller ham brokkoli-Rob.
Takk for at du lo.
Vi syns det er råmorsomt. Brokkoli ler aldri.
Vi har kalt ham det hundrevis av ganger. Det er vel teknisk sett mobbing.
Så, det er meg,
Jenny, Oona, Brokkoli,
og Brokkolis sønn, Arrow. Ja, det er et navn.
Vi bor i Brooklyn, så det er ikke den eneste Arrow vi kjenner.
Vi kjenner en håndfull Arrow-er.
Vi kjenner…
En bøling Beau-er.
Så vi er på vei i bursdagen og stopper på et bakeri.
Dette gjør meg gal med niåringer.
Arrow sier til faren: "Jeg vil ikke ha 'losmarin'-ciabatta."
"Jeg vil ha 'standall' ciabatta."
Jeg får lyst til å si: "Hør nå her, Arrow.
Livet vil by på alle slags ciabattaer.
Hvis du vil være tro mot deg selv, vent på "standall".
Vi får en 'standall' ciabatta og kjører videre
til et sted kalt Urban Air.
Hvis du ikke kjenner til disse stedene,
så er det en bursdagsfestfabrikk.
Det er et slags varehus med trampoliner og iskrem
og sånne pinner fra American Gladiators som barna kan slå hverandre med.
Og så fort du kommer inn, må du signere en masse skjemaer.
For de vet at barnet ditt kommer til å bli skadet.
Og de er veldig spesifikke.
"Datteren din vil sette seg fast under en rusten trampoline.
Mike Birbiglia.
Hun vil sette fast hodet i takbjelkene." Mike Birbiglia.
Hun kan komme til å kaste opp. Du må vaske det vekk
med din egen mopp, som kan kjøpes i butikken vår.
Mike Birbiglia."
Og mens man fyller ut skjemaene, hører man fra høyttaleren:
"Angelinas bursdagsfest på rom 571.
Joshuas bursdagsfest på rom 1310."
Det er som Helvetes sjuende sirkel, og jeg vil bare dra hjem igjen.
Heldigvis blir datteren vår skadet nesten umiddelbart.
Jeg sier "heldigvis", ikke fordi jeg vil at noen skal bli skadet.
Men det er fint at det skjer tidlig, så unnslipper man Urban Air-rushet.
Jeg kjører Jenny og Oona fra Urban Air til skadestuen.
Det burde vært en egen bussrute. Det var mange kjente fjes der.
Jeg er ikke helt overbevist om at skadestuer burde finnes.
Jeg vet ikke helt hva de er godt for.
Jeg tror de oppfant det fordi noen fikk panikkangst.
Og de bare: "Jeg trenger hjelp!"
"Når?"
"Nå!"
Noen velmenende personer sa nok: "Jeg eier et tomt bygg.
Vi kan skrive "skadestue" på siden.
Så åpner jeg nettlegen.no på laptopen."
Sånn er det jo, ikke sant?
Skadestuen er helsehjelpens Urban Air.
Fire uker i året er det en Halloween-butikk.
Det er et varseltegn.
Vi kommer inn. Vi er stresset.
"Datteren vår tråkket feil da hun landet på trampolinen."
"Hun bør få legetilsyn."
"Det var derfor vi kom hit."
"Vi har ingen leger."
Så de sendte oss til en pediatrisk ortoped.
Det første hun sier, er: "Oona må til røntgen."
Oona ser på meg og spør: "Hva er røntgen?"
Jeg gjorde et forsøk og sa…
"Du blir ført inn i en maskin, og der er det stråler.
Strålene går gjennom huden din.
Og de ser seg rundt…
På beinene dine, ikke sant? og så kommer de tilbake, tror jeg.
Altså, jeg vet ikke hvordan de finner veien tilbake.
Men vi får krysse fingrene.
Så ansetter vi en kunstner som tegner beinene basert på
det strålene har sagt.
Og alt det skjer i det rommet der.
Mamma og jeg venter utenfor. Vi får ikke lov til å være med inn.
Det er altfor farlig.
Jeg…
Det vil være to radiografer der med deg. De går med skuddsikre vester.
Du skal ikke bruke vest. Men ikke tenk for mye på det.
Og…
Vær så god, karer!"
Hun ble bekymret, med god grunn.
Legen kom et par minutter senere og sa: "Oona har brukket et av beinene i foten.
Så vi må sette på gips."
Hun måtte ha gipsen i cirka to måneder.
Når datteren din brekker foten,
er det som familien har brukket en felles fot.
For du må komme på masse fotfrie aktiviteter.
"Hva med å sitte på sofaen eller være rasende?"
Og…
Oona var sint på Arrow fordi han hoppet foran henne.
Jeg var sint på Urban Air.
På mitt verste, sa jeg: "Vi bør saksøke Urban Air."
Så husket jeg alle skjemaene vi signerte
som ettertrykkelig slo fast at vi ikke kan saksøke.
Men det står ingenting i skjemaene om å diskutere Urban Air i et standupshow.
Så…
Hvis jeg stod på Beacon Theatre og sa:
"Urban Air burde ikke være et firma."
Så vet dere at det er en vits. Det er ikke min mening.
Jeg syns det er et flott selskap som skader barn 365 dager i året.
Det er en komisk overdrivelse.
Hvis jeg kom hit og sa:
"Våpen dreper ikke, Urban Air dreper."
Så vet dere at det er et perfekt eksempel på satire.
Ærede dommer.
Men Urban Air og skadestue-situasjonen fikk meg til å innse
hvor få ting jeg kan forklare for datteren min.
Jeg kan ikke forklare slag, røntgen eller narkotika.
I økende grad må vi forklare sex, for yngre og yngre barn.
For nå har alle enheter i lomma med tilgang til porno.
Så nå må vi forklare porno også.
Og, altså, jeg kjenner hovedtrekkene.
Men… Sjangrene er jeg litt usikker på.
Selv de enklere sjangrene, som hjemmelaget, forvirrer meg.
Etter sex tenker jeg alltid: "Heldigvis var det ingen som så det."
Aldri: "Hvorfor filmet vi ikke det?
Greit, en gang til. Det vil ta 40 minutter."
Ingen tok sexsamtalen med meg. Da jeg var 12, fikk jeg stive brystvorter…
Jeg er klar over at det ikke er sex.
Jeg fikk stive brystvorter.
Sånt kan skje iblant i puberteten.
Jeg sier "iblant" for da jeg delte dette med studiekompisen min,
lo han i fem minutter i strekk.
Og da han sluttet å le, sa han, jeg siterer ordrett:
"Det der var nok bare deg."
Da jeg var 12, fikk jeg stive brystvorter. Jeg har alltid vært hypokonder.
Så jeg trodde det var kreft.
Hvis du kjenner en hypokonder, vet du at jeg ikke overdriver.
Jeg trodde ikke det kanskje var kreft.
"Jeg har kreft. Hva gjør jeg nå?"
Vi hadde ikke skadestue.
Og jeg kjente ingen leger.
Bortsett fra faren min. Så…
En kveld gikk jeg inn på stua. Han satt og leste krigsromanen sin.
Jeg sa: "Du, pappa.
Jeg tror jeg har kreft."
"Hva får deg til å tro det?"
"Jeg har stive brystvorter."
"Det er ikke et symptom."
Jeg sa: "Sjekk selv", og tok av meg T-skjorta.
Pappa reiste seg, gikk bort til meg…
…og kjente på de stive brystvortene.
Det var fint.
Vent.
Jeg er ikke fra en veldig fysisk hengiven familie.
Vi sier ikke "glad i deg". Vi klemmer ikke.
Så da faren min kjærtegnet de stive brystvortene mine…
…husker jeg at jeg tenkte: "Det er ikke "glad i deg".
Men det får gå.
Så ga faren min meg, dr. Vince Birbiglia,
den korteste medisinske diagnosen jeg noensinne har fått.
"Niks", sa han.
Og der var samtalen over.
Det er det nærmest en sexprat jeg har kommet i livet mitt.
Vi var bare ikke fysisk hengivne. En sjelden gang…
Jeg husker da jeg var fem.
Jeg var hypotonisk, altså farlig dehydrert.
Mamma har fortalt dette.
Jeg besvimte, så hun løftet meg, la meg i bilen og kjørte på akutten.
Hun var sykepleier, så hun sa:
"Han er hypotonisk. Han må ha intravenøs væske."
"Du må fylle ut forsikringsskjemaene først."
Hun fyller desperat ut skjemaene.
Så kom faren min, som jobbet på sykehuset, og så situasjonen.
Så skriker han: "Gi den jævla ungen intravenøs væske!"
Og det gjorde de.
Det er en merkelig validering av pappas dysfunksjonelle personlighet.
Det funket jo!
Jeg husker ikke dette. Mamma har forklart det.
Men det jeg husker, er at jeg var innlagt i fire dager.
Og en dag kom faren min inn. Det var bare oss to.
Han ga meg en nysgjerrige Nils-bamse.
Den var cirka så stor. Jeg beholdt den hele barndommen.
Og han strøk meg på skulderen
i cirka femten minutter.
En kjempeliten gest.
Og jeg husker det enda.
Jenny og jeg er helt motsatt med datteren vår.
Vi er for mye.
Hva for mye er, det får vi se når hun blir eldre.
Vi sier: "Glad i deg", klemmer henne, koser henne.
For et par år siden hadde hun ballettshow. Vi gråt og gråt.
For hun eier ikke talent.
Vi driver med kunst. Vi ser slike ting.
Det er mange tidlige tegn, og…
Vi gråter fordi vi har brukt tusenvis av dollar på timene
og hundrevis av timer på prøvene.
Hun blir ikke proff. Det skjer ikke.
Nei da, vi gråter fordi det er fint.
Jeg løper bort til henne etterpå, klemmer henne og sier:
"Så fantastisk du var, Oona!"
Hun svarer: "Pappa…
Du hadde jo sagt at jeg var fantastisk selv om jeg ikke var det."
Ikke sant?
Jeg måtte si: "Det er så sant.
Du er mye bedre i logikk enn du er til å danse ballett."
Ok…
Jeg utelot den siste biten.
Jeg sparer den til hun er 15 og forteller meg at jeg er ubrukelig.
Da skal jeg si: "Jeg hadde noen ærlige tanker om deg òg…
…da du var sju, som jeg lot være å si til deg.
Men jeg delte dem med en masse ukjente på Beacon Theatre i New York."
Vi er veldig fulle av følelser, men visse ting holder vi igjen på.
Jeg holder igjen sinne. Jeg blir sint og undertrykker det.
For da jeg var barn og pappa ble sint,
tenkte jeg: "Sånn skal jeg aldri bli."
For barn vet ikke så mye…
Men de tar til seg alt.
Hvis du er egoistisk, vet barna dine at du er egoistisk.
Hvis du er snill, vet de at du er snill.
For et par måneder tilbake la Oona merke til at da jeg våknet
hadde Jenny laget frokostpannekake til meg.
Du hørte rett. Det var bare én.
Hun lagde pannekake til meg, og jeg sa: "Takk for pannekake."
Hun kjenner helsen min så godt
at hun vet at rett mengde pannekaker for meg…
er pannekake.
Så jeg ville gjøre noe fint for henne. Mitt kjærlighetsspråk er å føre regnskap.
Hvis du klapper, er du likedan.
Klapper du ikke, er du også likedan, og du taper.
Du visste ikke at det var en konkurranse.
I fjor sa Jenny til meg:
"Iblant føles det som du fører regnskap." "Ja."
Jeg skjuler det jo ikke.
"Hva tror du tavlen på kjøkkenet er til for?"
Jeg skulle ønske jeg var mer diskré.
Jenny beskriver meg som fortelleren i ekteskapet som ingen har bedt om.
Jeg tar oppvasken.
"Nå tar jeg oppvasken, så kjøper jeg iskrem til foreldrene dine,
så fjerner jeg håret i sluket i dusjen."
"Du trenger ikke å si alt det der. Du kan bare gjøre det, så er det gjort.
Vi trenger ikke snakke om det. Jeg gjør masse, jeg òg.
Jeg snakker ikke om det. Jeg bare gjør det, så er det gjort."
Så jeg svarte:
"Jeg gir deg fem poeng for det her på tavlen.
Du ligger fortsatt under med tre, så samme det."
Jeg er ikke stolt av det. Jeg vet ikke hvorfor.
Lærte jeg det av foreldrene mine? Jeg vet ikke hvordan man er gift.
Ingen lærte meg å være gift. Jeg improviserer, hver eneste dag.
Ekteskapet mitt er ikke som mine foreldres.
Foreldrene mine kranglet hele tiden.
Jeg og Jenny krangler, men på en annen måte.
For Jenny er introvert.
Å krangle med en introvert er bare å tolke stillhetene…
…og bestemme hvilke av stillhetene du vil at skal ha ord.
Vi skulle hente Oona.
Jenny virket stille. "Hva er galt?"
"Ingenting", sa hun, men nei! Det var et sånt veiskille.
"Skal jeg grave mer…
…eller la det ligge?"
Er det noen som vet?
Jeg har vært gift i 16 år. Jeg aner ikke!
Har noen…
Hvem har vært gift lenge? Rop ut hvor mange år.
Hvor mange år har dere vært gift?
Trettifem.
Trettifem! Noen lenger enn trettifem?
-Førti. -Førti. Og dere?
-Femtisju. -Det er lenge!
Hva heter du?
Anne?
-Og hva heter mannen din? -Jan.
Heter mannen din Jan?
Og du heter Anne?
Ok. Og…
Hørte jeg virkelig rett? Anne og Jan?
Fins dere på ordentlig? Er dere…
Anne og Jan har vært gift i 57 år.
Foreldrene mine har forresten vært gift i 60 år.
Ja. For lenge, ikke sant? Altså…
I tjueårene sa jeg noe til mamma som jeg hadde gjemt på i mange år.
"Mamma, hvis du vil skille deg fra pappa, så er det greit for oss."
Jeg trodde hun skulle takke meg, ikke sant?
Men hun sa noe jeg aldri vil glemme.
Hun sa: "Michael, man kan aldri forstå en annen persons ekteskap."
Tror du det stemmer, Anne?
Jan, tror du at det stemmer?
Anne og Jan…
Eller: "Jan og Anne"?
Så Anne og Jan…
Dere er vårt publikums Brokkoli-Rob.
Jeg syns dette er kjempeartig! Det syns nok ikke dere.
Dette er livet deres, hele tiden.
Anne, jeg vil be deg om et råd.
Hvis du er i denne situasjonen, og du sier til Jan:
"Hva er det?" Og han svarer: "Ingenting."
Ville du gravd mer eller latt det ligge?
-Gravd mer. -Gravd mer.
Anne sier grave mer.
Og Jan…
Ville du gravd mer eller latt det ligge?
Latt det ligge.
Og derfor fungerer det, damer og herrer!
Derfor har historien om Anne og Jan en lykkelig slutt.
For…
De er oljen og eddiken som skaper en vellykket ekteskapssalat.
Jeg er enig med deg, Anne.
Det er jeg. Jeg graver.
Det er bedre å vite for mye enn for lite.
Jeg sa til Jenny: "Hva tenker du på?"
"Ingenting", svarte hun. Enda mer bestemt.
Så jeg ville overrumple henne. "Hva gjorde du rett før dette?"
"Jeg var hjemme og så på nyhetene og ble trist over det med krigen."
"Mener du at det er min feil?"
Og…
Jeg er oppdratt katolsk. Jeg er åpen for at alt kan være min feil.
Jeg tror jeg kan ha onanert så mye at det førte til krig i Midtøsten.
Kanskje jeg drømmer…
Det er nok det sangen handler om.
Faren min ville ikke likt den vitsen. Faren min misliker mange av vitsene mine.
Men han misliker spesielt de som er grove
og personlige.
Han ville ikke likt…
…den fem minutter lange seansen om brystvorter.
Og han liker ikke politiske spøker.
Da jeg var i tjueårene, dro jeg en politisk vits,
som endte med at vi begynte å diskutere politikk.
Og… Det ble anspent.
Jeg var på besøk.
Og vi gikk oss en tur på en skogsti bak huset hans.
Og jo lenger vi gikk, desto mer anspent ble det.
Til slutt sa han bare masse slemme ting om meg,
og så begynte jeg å si slemme ting om ham.
Vi kom tilbake til bilen min, og jeg sa: "Ha det, pappa."
Og han sa ikke ha det.
Han sa: Vel…
…du har gått i en annen retning."
Det var det.
Så kjørte jeg hjem.
Jeg følte meg så i villrede.
Hele mitt liv har jeg ville være som faren min.
Og så på et tidspunkt begynte jeg å ønske at han var som meg.
Sånn var det aldri med mamma. Vi har vært gode venner hele livet mitt.
Hun er veldig religiøs. Da jeg var barn, var jeg religiøs.
Barn elsker jo magi.
Og jeg…
Jeg elsket å gå i kirken for presten fikk så mye latter ut av så lite materiale.
"Matteus, Markus, Lukas og John-Boy."
Og alle bare: "Fader Patrick er så morsom!"
"Han er ikke morsom."
"Det er ingen sluttpoeng. Kun lette bytter."
Og…
Jeg tenkte: "La meg prøve! Gi meg mikrofonen.
Meld meg på åpent alter.
Jeg ville vært rå! Jeg ville vært gudommelig!
I den rette sammenhengen ville jeg vært gudommelig!
Jeg ville bli prest da jeg var barn. Jeg var altergutt.
Og svaret er nei, jeg ble ikke det.
Det var nok fordi jeg var for løsmunnet. De så det på meg.
Jeg var dårlig på det òg.
Er han så dårlig på å tenne lys, er han neppe god med staker.
Ja, jeg vet det.
For noen er dette for mye.
Jeg syns det de prestene gjorde, er for mye.
Vitsen min om det er på langt nær så ille.
Jeg syns ikke vi bør la det ligge.
Jeg ble oppdratt katolsk.
Det er vanskelig å beskrive for vennene mine
hvor stor plass religion tok i barndommen min, men iblant merkes det.
Jenny og jeg tok en Uber nylig.
Og jeg kom til å tenke på en salme fra kirken.
Alle ordene.
Salmen gikk som følger…
Ikke glem
At Jesus Kristus
Døde for oss
Og stod opp fra de døde
Jeg kom til å tenke på disse tekstene
i en Uber på vei til apoteket.
Man blir aldri kvitt denne religionen.
Det er religionenes evige kjemikalier.
Så jeg tittet bort på Jenny og sa: "Jeg kom til å tenke på en salme."
Så sang jeg den for henne, som jeg sang den her.
Men hun lo ikke.
Steinansikt.
"Men det er jo artig?" Og så sang jeg den høyere.
Hun så fortsatt like seriøs ut.
Så sendte hun meg melding
fra sju centimeters avstand.
"Uff da."
Jeg så på telefonen min og i meldingen fra Jenny står det:
"Uber-sjåføren har rosenkrans på dashbordet."
Jeg vet å improvisere.
Så jeg sa: "Grunnen til at jeg nevnte den salmen…
…er at den betyr så mye for meg…
Jeg vil gjerne lære deg den.
Så gjenta etter meg."
Ikke glem
Jeg hadde en rosenkrans som barn.
Bestemor ga meg den til min første kommunion.
Kjenner du ikke til rosenkransen, er det som en kuleramme for katolikker.
For å telle bønnene dine, ikke sant?
For de som ikke vet, en kuleramme er en kalkulator.
En katolsk kalkulator.
Jeg fikk den fra bestemor. Og hver kveld før jeg la meg, ba jeg.
Jeg resiterte Englenes Hilsen, Fadervår og Ære Være.
Og gjennom hele barndommen var bevisstheten min
meg og Gud.
Og på et visst tidspunkt
var det bare meg.
Så i mai besøkte jeg pappa på sykehuset sammen med mamma.
Hun ber. Jeg ber ikke.
Men jeg er en slags bakgrunnsdanser, ikke sant? Jeg bare…
Skjønner?
Jeg jatter med.
Men hun ber fordi pappa er blitt dårligere.
I tillegg til å ikke kunne bevege seg, har han tarmobstruksjon.
Det var så ille at de måtte suge ut væske og luft gjennom en slange i halsen.
Han hadde grusomme smerter.
Magen bulte ut over ti centimeter.
Og han sa til meg: "Nå dør jeg, Michael."
Og jeg svarte: "Jeg tror ikke du dør, pappa."
Men jeg visste jo ikke.
Neste morgen, ringte Jim Gaffigan, komikeren, meg.
Vi har kjent hverandre lenge, men tonen var ny.
"Hei, så paven, Pave Frans,
ønsker å møte en gjeng komikere.
Og tydeligvis er både du og jeg på listen.
Og, jeg vet ikke helt, men jeg takker nok ja."
Jeg ble overrasket.
"Vet paven at hvis han inviterer en gjeng komikere,
vil de antakeligvis snakke om det på scenen."
Jim svarer:
"Det må han da vite.
Men ta det litt med ro med de overgrepsgreiene."
"Jo da, når de gjør det så."
Du først, den katolske kirke.
Ikke klapp. Da blir det et folkemøte.
Min første tanke var å takke nei.
For i årevis har foreldrene mine bedt meg og Jenny om å ta med Oona i kirken.
Det har vi ikke. Ikke av antireligiøse årsaker.
Men hvis et annet sted hadde en slik merittliste…
Hvis det var en dagligvarebutikk i Brooklyn
som hadde flere overgrepssaker, ville vi ikke handlet der mer.
Selv om folk sa: "Det skjer sjelden."
"Det er nok grensen min. Sjelden er nok grensen min."
Så min første tanke var å takke nei, men jeg er på sykehuset med pappa.
Så jeg sier: "Pappa, jeg ble invitert til å møte paven."
Og han lyste opp,
som bestefar Joe i Charlie og sjokoladefabrikken.
Da innså jeg at jeg skulle til Vatikanstaten og møte paven.
Så i juni fikk jeg flybilletter til meg, Jenny og Oona.
Vi flyr til Roma.
Vi går rundt i Vatikanstaten, og det var overraskende følelsesladd.
Det er et fantastisk sted, så klart. Og jeg forklarer det for Oona.
"Dette er religionen som jeg ble oppdratt i, ikke sant?
Bestemor MJ tror på mye av disse tingene. Jeg tror på noe av det.
Og mesteparten av kunsten er stjålet.
Jeg syns ikke at man bør stjele kunst, men gjør man det, ikke gi den tilbake."
Det er lærdommen fra Vatikanet, hvis du skal stjele, stjel stort.
Ikke gi det tilbake.
Og Oona stilte meg et overraskende spørsmål.
Hun sa: "Pappa?
Hvem er Jesus?"
"Dette er en stor forglemmelse i oppdragelse av min datter."
Hun kan mye.
Hun kjenner til de greske, romerske, egyptiske og norrøne gudene.
Men jeg må ha glemt bort Jesus. Så jeg prøver å gi et lynkurs.
"Det var en fyr for 2000 år siden. Han gikk rundt som om han var Gud.
Men han var også Guds sønn, og han hadde en sekt, og…
Det var en velmenende sekt…"
Det er ikke kontroversielt.
Hvis Jesus hadde vært her, ville han sagt: "Ja, vi var en sekt."
Vi var tolv stykker.
Sytti, maks!"
Han ville vært forvirret over hva som har hendt med kristendommen.
"Det var ikke dette som var hensikten!
Jeg er en blanding av David Blaine og en matsentral."
Det var en velmenende sekt. Ikke vondt ment mot sekter.
Jo, litt så.
Nei da.
Jeg støtter ikke sekter.
Men jeg og Jenny blir hekta på dokumentarene om sekter.
Spesielt første episode. De handler alltid om felles måltider og samkjøring.
"Det der kan jo funke, ikke sant?"
Vi søker på Google. "Hvor ligger dette stedet?"
I andre episode blir det mørkt. "Og så måtte vi ha sex med Leder."
"Hvor ofte da?
Dere er flere hundre. Hvor ofte kan det være deres tur?
En gang i måneden? Hver tredje?
Jeg gjør flere ting hver tredje måned som er verre enn sex med Leder!
Skriv det opp!"
Det er nøkkelen til et godt ekteskap. Skriv det opp i kalenderen.
Iblant har jeg sex med Leder. Iblant har Jenny sex med Leder.
Iblant har jeg sex med Jenny og kaller henne Leder.
Det teller!
Jeg må være forsiktig når jeg snakker om sekter.
Jeg fikk en e-post nylig av en som hadde sett showet mitt.
"Jeg likte showet, men bare så du vet det,
hvis du ble med i en sekt, ville Jenny måtte ha sex med Leder
mye oftere enn du ville måtte ha sex med Leder."
Det gjorde meg veldig oppskaket.
For altså, hvor elendig er jeg på å formidle humoren min,
hvis folk drar fra showet mitt og tror at A, jeg vil melde meg inn i en sekt,
og B, at jeg ikke vet at hvis jeg ble med i en sekt,
så ville Jenny måtte ha sex med Leder oftere enn jeg ville måtte det.
Jeg vil bruke et øyeblikk på å understreke
at noe av dette er vitser.
Poenget er at jeg er i Roma med familien.
Det er interessant. Overalt i Roma er det vakre kapeller og bilder av Jesus.
Så mange at jeg spurte guiden vår: "Var han her?
Jeg vet at han ikke var det.
Men dere får det til å føles som han var det."
Man kan si at Roma begikk det første tilfellet av kulturell appropriasjon.
Jesus fikk ikke det morsomme i Roma. Han fikk ikke pasta eller pizza.
Han fikk ikke si: "Mamma mia" med kompisene.
Det eneste han vet om Roma er at romerne kom til sekten hans i Jerusalem og sa:
"Hei! Flott det her, altså!
En god historie. En klassisk fra armod til armod.
Den blir mer overbevisende om hovedpersonen dør."
Ikke sant? Jeg liker det heller ikke.
Så de drepte ham. Det var veldig trist.
Men det som er mer perverst er at de drepte ham,
og så solgte de malerier av at de drepte ham for å erobre halve verden.
Det er som om Wilkes Booth-familien skulle solgt Lincoln-byggeklosser.
Jeg forklarte dette for paven. Han lo.
Men han snakker ikke engelsk, så hvem vet?
Vi opptrådte faktisk ikke for paven. Det synes jeg vi burde ha gjort.
Det var mange dyktige komikere der.
Chris Rock, Stephen Colbert, Conan O'Brien, David Sedaris. Hele gjengen.
Og meg. Ja da. Jeg skjønner at jeg er nederst på listen.
De ringte meg i mai. Turen var i juni.
Jeg er ganske sikker på at noen på april-listen takket nei.
Så da måtte paven søke opp "komiker" på Dell-laptopen sin.
Og etternavnet hans er Bergoglio.
Og mitt er Birbiglia.
Han tenkte nok: "Han er Birbiglia, jeg er Bergoglio.
En fetter fra langt tilbake!"
Han snakker ikke sånn.
Jeg… Han er ikke engang italiensk. Han er fra Buenos Aires.
Men jeg tror ikke komikermiljøet har tatt opp den aksenten enda.
Så frem til det skjer:
"Mamma mia! Jeg er blitt pave!
Vi lager pizza av nattverden!"
Pappa ville ikke likt den heller.
Vi opptrådte ikke for paven.
Paven snakket til oss,
komikerne,
om humor.
Et godt eksempel på maktfordervelse.
Hvis man når et punkt der man er så god til å være prest at man tenker:
"La meg invitere Chris Rock hjem til meg for å fortelle ham mine tanker om humor."
Som om jeg dro til NASA og sa:
"Dette er mitt syn på raketter. Vi bør bygge raketter og fly i dem.
Men aldri på utsiden, som i tegneserier.
Det var talen min om raketter. Nå, kyss gifteringen min."
Alle bare: "Æsj, den er svett."
Paven snakket til oss om humor.
Denne paven, om du ikke vet det, pave Frans er ganske bra.
Men bare sammenlignet med andre paver.
Hadde du møtt ham på fest, ville du tenkt: "For en jævla fyr."
Sammenlignet med andre paver, er han rå.
Og han inviterte oss inn i det som kalles Vatikanpalasset.
Der holdt han en tale om humor.
Den varte cirka 40 minutter, men jeg skrev ned yndlingsdelene mine.
Dette er faktisk det.
Den var på italiensk, men de ga oss oversettelsen.
"Kjære venner, midt i så mange dystre nyheter,
oversvømt som vi er av sosiale og personlige kriser,
har dere makten til å spre smil.
Dere er blant de få som kan prate med folk fra ulike generasjoner og kulturer."
Søtt. Hyggelige og vennlige pavegreier.
Så sier han: "Ifølge Bibelen…" Der faller jeg litt av.
"…i verdens begynnelse, mens alt ble skapt,
praktiserte den gudommelig visdom deres kunstform for Gud selv.
Historiens første tilskuer."
Merkelig nok et konsept som alltid har gjort meg nedfor.
Det der med historiens tilskuer er noe de lærte bort
da jeg var liten. "Gud følger med på deg.
Alltid."
Jeg tok det bokstavelig. Jeg var sju.
Jeg trodde han fulgte etter meg. "Hva driver Mike Birbiglia med?
Han gjemmer porno i skogen.
Ingen kjæreste på ham før han blir 25."
Den profetien gikk i oppfyllelse, så kanskje Gud finnes.
Men… Det bildet har fulgt meg siden barndommen.
Da jeg var 15, begynte jeg å masturbere. Jeg antok at Gud så på meg da også.
Så jeg jukset litt, for jeg…
Jeg tenkte at hvis han fulgte med, ville han si:
"Jeg har sett mange 15-åringer runke, men han her var god. Han blir nok proff."
Det har jeg, så happy ending der, altså. Ikke teknisk sett, men…
Greit. Så sa paven…
"Jeg husker historien i Første Mosebok da Gud lovte Abraham en sønn.
Han og kona Sara var gamle og barnløse."
Hun var 23.
"Sara fødte en sønn på sine gamle dager." Tjuefire.
"Så sa Sara: 'Gud har laget latter for meg.'
Derfor kalte de sønnen sin Isak, som betyr 'han ler.'"
Og til slutt sier han: "Husk dette.
Klarer du å skape et smil på leppene til én eneste tilskuer,
får du også Gud til å smile."
Det var fint.
Så ga han oss rosenkranser.
Hver av oss fikk en grønn pose med rosenkranser som han velsignet.
Jeg tok dem med hjem til foreldrene mine.
Det var pappas 84-årsdag.
Det var meg, moren min, broren min Joe,
søstrene mine Jean og Patty og alle barna våre.
Min fars seks barnebarn.
Alle satt rundt faren min, og jeg ga ham rosenkransen.
Og han lyste opp.
Og da sa mamma: "Michael, du er utpekt av Gud."
Jeg vil at dere skal vite…
Jeg tror ikke jeg er utpekt av Gud.
Og da hun sa det, ville jeg si: "Nei.
Jeg ble utpekt av Jim Gaffigan…
…som ble utpekt av Stephen Colbert,
som muligens ble utpekt av Gud.
Men etter det året foreldrene mine har hatt,
ender man opp med å si: "Ja…
Jeg er utpekt av Gud."
Vi spiste kake for pappa, så dro alle hjem.
Jeg står der med pappa. Han ligger i sengen sin.
Jeg snakker med ham. Han snakker.
Men han husker ingenting fra det siste året.
Så jeg stiller ham spørsmål om ting fra gamle dager.
Han ble født i 1940 i Bushwich i Brooklyn.
Så jeg sa: "Da du vokste opp, kom folk i familien tilbake fra 2. verdenskrig?"
"Ja, onkel Charlie, onkel Joe og onkel Tony.
De kom tilbake med helt ville historier om hvordan de nesten ble drept."
"Ble du innkalt til Vietnam?"
"Ja, men siden jeg var lege, ble jeg utplassert i Texas.
Det var der moren din og jeg møtte mange av vår nærmeste venner."
"Hva var adressen der du vokste opp i Bushwick?"
Han ga meg adressen.
Jeg la den inn på mobilen og trakk en linje fra hans barndomshjem
til dit barnebarnet hans Oona vokser opp nå.
Avstanden er cirka seks kilometer. Jeg viste ham det.
Og jeg tenkte: "Hvorfor har han ikke fortalt dette før?"
Så innså jeg: "Jeg har ikke spurt."
Pappa begynte å bli trett og orket ikke prate mer.
Men jeg er der med ham.
Jeg vil være der for ham.
For når en av foreldrene dine har gått gjennom noe slik,
så vet du ikke hvor mange flere stunder dere vil få.
Så jeg strakk ut armen og strøk ham på skulderen.
Jeg så på øynene hans at han likte det.
Og leppene trakk seg litt opp.
Så jeg strøk ham på skulderen i cirka 15 minutter.
Jeg følte meg like nær faren min som da jeg var guttunge
og han ga meg Nysgjerrige Nils-bamsen på sykehuset.
Og da jeg var 12, og han kjærtegnet de stive brystvortene mine.
Og neste morgen kjørte jeg Jenny og Oona hjem til New York.
Og et par dager senere følger jeg Oona hjem fra skolen.
Og jeg tenker: "Det eneste jeg kan lære datteren min…
…er at man kan aldri vite alt.
Vi vil alle ofte ta feil.
Og det er mulig at små, gode gjerninger, er alt vi har.
Og kanskje…
…er det det gode liv."
Tusen takk!
Takk for at dere kom!
FOR MIN DATTER OONA OG MIN FAR VINCE
EN EKSTRA TAKK TIL RED HEARSE FOR MUSIKKEN
TAKK TIL PAVE FRANS 1936-2025
Tekst: Elin Wikstrøm