Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
MIKE BIRBIGLIA: O VIAȚĂ BUNĂ
Mulțumesc mult!
Mulțumesc. Mă bucur să vă văd. Mersi că ați venit.
Ce faceți? Bună!
Mulțumesc! Am…
TEATRUL BEACON NEW YORK
Mulțumesc.
Eu…
Acum vreun an…
îmi luasem fiica de la școală.
Locuiesc cu familia în Brooklyn.
Sunt multe tutungerii cu nume drăguțe,
precum Susan Fumata
și Da, Fumăm Canabis…
Iar fiică-mea, Oona, care are nouă ani, se uită în sus,
se uită la numele unuia din magazine și întreabă: „Ce înseamnă o viață bună?”
I-am răspuns: „Habar n-am.
Dar nu e ce consum eu.”
Dar în momentul ăla mi-am zis
că ar trebui să-i explic cât de bine pot cum e cu drogurile.
I-am zis: „Unii oameni iau droguri, iar ele îți fac creierul fericit,
dar e o fericire falsă.
Nu trebuie să fii prea fericit, fiindcă vrei și mai multe droguri
ca să fie la fel de fericit ca prima oară.
Iar a opta sau a noua oară dai de dracu'.
În fine, eu și maică-ta consumăm câteodată.
Nu prea des, în special când eram mai tineri.
Dar nu de vârsta ta, ci cu trei ani mai mari decât tine.”
Trebuie să-i vorbesc fiicei mele despre droguri,
dar mie nu mi-a vorbit nimeni despre ele, nu părinții.
A fost ceva de genul ăsta într-a șasea.
Era programul DARE, erau anii '80.
Era un acronim și venea de la Educație pentru Stoparea Abuzului… de Droguri
și părea creat de cineva care consumase droguri.
„Trebuie să fie din patru cuvinte.
Știm ce înseamnă D-ul.
Luni imprimăm tricourile.” Da?
Tricourile erau sufletul campaniei,
iar ironia face că tricourile sunt purtate până azi
de oameni care consumă frecvent droguri.
Și…
Înainte să apară programul DARE, nu mă gândisem să consum droguri.
Când au expus toate opțiunile,
mi-am zis să încerc și eu, ca să iau în cunoștință de cauză,
fiindcă acum părea interesant.
„- O să vină unii la tine. - Continuă.”
Nu venise nimeni la mine.
A fost cel mai interesant eveniment social
din copilărie.
„O să vină unii la tine să-ți ofere metamfetamină…
ciuperci,
praful îngerilor.”
„Praful îngerilor?”
Eram băiat de altar, de-a VI-a și-am zis că încerc praful îngerilor.
„Ca să ajung în ceruri, alături de Domnul meu Isus Cristos!”
Nici până azi nu mi s-a oferit metamfetamină,
nici praful îngerilor,
nici măcar cocaină.
N-am văzut niciodată cocaină.
Unii nici nu mă cred când le zic. Lucrez în cluburi de noapte.
Nu s-a gândit nimeni niciodată să-i arate și lui Mike.
„Ce părere vă faceți?”
Așa mă văd oamenii.
Deunăzi eram în parcul Washington Square
și în fața mea mergea un necunoscut.
Iar cineva i-a spus necunoscutului:
„Vezi că în spatele tău merge un polițai sub acoperire.”
Omul s-a uitat înapoi, la mine,
iar eu, în spatele meu,
dar nu era nimeni.
I-am zis necunoscutului: „Nu.”
Exact ce ar spune un polițai sub acoperire.
N-am consumat niciodată droguri recreative.
La facultate prietenii fumau iarbă,
dar nu era prea distractiv să fumezi cu mine.
Întrebam: „Voi mă urâți?
De ce mă înțeapă inima?
E de la rahitism? Cine e la ușă?”
Nu eram o companie plăcută.
Și nu mi-a mai trebuit așa ceva.
Dar iau medicamente cu rețetă. Nu vreau, dar n-am încotro.
Motivul e că sufăr de somnambulism.
Acum vreo 20 de ani,
am ieșit, în somn, pe fereastra de la etajul întâi
a unui hotel La Quinta, din Walla Walla, Washington.
Vă jur că așa e.
Dacă o faci o dată,
mereu aduc chestia asta în discuție când te duci la doctor.
Acum 20 de ani mi-au diagnosticat boala asta rară,
tulburare comportamentală de somn REM.
Am vorbit atât de mult despre asta în show-urile mele,
încât atunci când studiezi tulburările de somn la Facultatea de Medicină,
în DSM,
exemplul de tulburare comportamentală de somn REM
sunt eu.
Tata e doctor.
Voia să studiez medicina, eu am zis pas,
dar apar și eu acolo.
Practic, predau.
Acum doi ani am mers la doctor și i-am zis asta.
„În DSM eu sunt exemplul pentru RBD.”
Zice: „Nu e bine.”
Zic: „Cum adică?
Am dat lovitura.”
Zice: „Problema e că nu sunt în totalitate sigur
că exact asta ai tu.”
Am zis: „Trebuie să trimitem un e-mail tuturor…
fiindcă mulți oamenii de pe lumea asta cred că Mike Birbiglia are boala asta,
iar Mike Birbiglia ar putea să nu aibă.”
Vă imaginați dacă Lou Gehrig…
ar fi zis: „Sincer, mă simt binișor. S-ar putea să mă reapuc de baseball.”
Lumea s-ar fi înfuriat.
Da, tocmai m-am comparat cu Lou Gehrig.
Am menționat somnambulismul
fiindcă acum 20 de ani m-au diagnosticat cu RBD
și au început să-mi dea clonazepam.
De curând am mers la alt medic.
Se uită la fișa mea și zice: „Iei clonazepam de 20 de ani?”
Zic: „Da.” Iar ea zice: „Bine.”
Am rămas…
Nu e ce vrei să auzi când te duci la medic.
Întreb: „E îngrijorător?” Zice: „Nu știi efectele secundare?”
Răspund: „Nu.”
Zice: „Depresie, pierderi de memorie, abilități motorii slabe…”
Îi răspund: „Credeam că asta e personalitatea mea.”
E un moment ciudat în viața omului
când își dă seama că personalitatea lui reprezintă efecte secundare.
Fiindcă apoi mă simt stânjenit în activitățile zilnice.
Noaptea, înainte de culcare…
Doza de clonazepam e de 1,5 mg,
așa că trebuie să rup o pastilă exact pe jumătate, da.
Știți cine n-ar trebui să facă un lucru așa de precis?
Cel cu abilități motorii slabe.
Fiindcă inevitabil rup pastila pe jumătate,
ajunge pulbere de clonazepam pe chiuvetă
și atunci mă cuprinde depresia
și vărs lacrimi în pulbere,
iar lacrimile se unesc și formează o granita de clonazepam.
Apoi ling…
ceea ce eu cred că e jumătate de miligram…
dar categoric nu e jumătate de miligram.
Cum îi explic eu așa ceva fiicei mele?
Asta e viața bună, e distracție.
Sunt multe lucruri pe care cred că nu i le pot explica fiicei mele.
Are nouă ani și devine tot mai dificil.
Când sunt mai mici, nu contează.
Sunt ca o pungă de orez animată și trebuie să ai grijă să rămână așa.
Apoi… Chiar și când mai cresc puțin, e floare la ureche.
„- Ce e ăsta? - Un ou. Sunt genial.” Înțelegeți?
Dar…
Nici nevastă-mea nu știe prea multe.
Ea e poetă, eu sunt comic…
Împreună formăm un sculptor.
Nu avem prea multe cunoștințe.
Am citit sute de cărți despre frunze,
dar tot nu știm să spunem prea multe despre frunze.
Acum vreun an a început să-mi fie foarte clar,
fiindcă am primit un telefon de la mama.
A zis: „Tata a fost bolnav săptămâna asta,
am încercat să-l duc la doctor, dar n-a vrut să meargă.
Apoi ieri a căzut în cadă și am sunat la Urgențe.
Ambulanța l-a dus la Urgențe și se pare că suferise un AVC.”
Am închis telefonul
și eram singur în dormitor.
Am început să fac ordine în dulap
și m-a bușit plânsul.
Atunci vine fiica mea, Oona, și mă întreabă ce s-a întâmplat.
I-am zis că bunicul a suferit un AVC.
Zice: „Tată, ce e ăla un AVC?”
Atunci mi-am dat seama…
că nu știu să explic ce e ăla un AVC.
Am făcut o încercare.
Vreau să zic că știu, în linii mari.
Zic: „E o rană la creier și creierul îți sângerează.”
După aia am băgat multe asocieri libere.
Am zis: „Îți sângerează creierul
și nu știu exact unde era sângele ăla,
dar cred că era în vase
și e totul acolo,
dar acum e peste tot.
Așa cred. Și…
Într-un fel, tot corpul nostru e plin cu sânge.
Avem litri întregi de sânge în corp.
Într-un fel, sângerăm tot timpul.
Mai bine întreab-o pe maică-ta.
Sau pe bunicul, dar nu săptămâna asta.”
Oona a întrebat dacă o să se facă bine bunicul
și i-am spus că nu știu, că mă duc acasă în seara aia.
În noaptea aia am mers la Providence, în Rhode Island, la spital,
și am luat liftul până la etajul șapte, la secția pentru AVC.
Și l-am văzut pe tata, care era doar o umbră a celui dinainte.
Nu-și mai putea mișca jumătate din corp și nu putea să vorbească.
Atunci a venit neurologa și a zis: „Vince!
Vom face o puncție lombară.”
Întâmplător, tata a fost neurolog.
Din starea în care era,
a sugerat un tip de puncție lombară.
A zis: „Puncție lombară sub ghidaj.”
Ceea ce e impresionant.
Dar așa vă și dați seama ce dominator e tata.
Mă uitam la un neurolog pe jumătate mort
care îi spunea unei neurologe sută la sută în viață
cum să-și facă meseria.
Asta e culmea dădăcirii cu superioritate masculină.
E culmea dădăcirii cu superioritate masculină moartă.
Dacă nu știți ce e aia „dădăcire cu superioritate masculină”,
e atunci când un bărbat îi explică unei femei ceva ce poate ea știe mai bine
decât bărbatul.
Nu vă explic, transmit.
Transmit cu superioritate masculină.
Era dureros să-mi văd tatăl în starea aia,
pentru că în copilărie
tot timpul îl considerasem un om de excepție.
Era aproape o ființă mitologică.
Într-un fel, voiam să fiu tata,
fiindcă știa foarte multe.
Era doctor
și în timpul liber a absolvit Dreptul.
Da.
Așa de puțin își dorea să fie tată.
Își zicea…
„Ce pot să fac în intervalele astea în care ar trebui să fiu părinte?”
E drept, nu eram buni de pus la rană, mereu voiam să avem tată…
iar el voia încă o diplomă universitară.
Scopurile noastre se băteau cap în cap.
Eu nu vedeam latura asta a tatei.
Uneori, în copilărie, veneau necunoscuții la mine
și spuneau că tata e un medic extraordinar.
„Bine”, ziceam eu.
În Worcester, Massachusetts, așa vorbește lumea.
„Taică-tău e un medic excelent.”
„Nu e taică-meu.”
Ba e tata. A fost o scăpare freudiană.
Nu știu dacă asta o să ajungă în număr.
Spectacolul e despre tata și eu zic că nu e tata.
„Ce-a zis la început, că nu e taică-su?
O să fie ceva de genul Cartierul chinezesc?”
Nu era…
Nu era doctorul meu.
Deunăzi o aduceam pe Oona acasă și cineva a zis că-i place umorul meu.
I-am mulțumit. Și-i zice Oonei: „Tatăl tău e un mare comic.”
Iar ea zice: „Bine.” Înțelegeți?
I-am zis c-o înțeleg.
Am mers puțin și am întrebat-o la ce se gândește când îi zic oamenii așa.
A zis că o țin din treabă. Mi-am zis…
că nu mi-a mai spus nimeni o asemenea răutate.
Și asta că-l cunosc pe Bill Burr.
Rareori îl vedeam pe tata în rolul de medic.
Îmi aduc aminte… În copilărie jucam fotbal.
Eram portar și odată m-am aruncat cu capul înainte după minge și am prins-o.
Apoi un puști din echipa adversă mi-a dat un șut în cap…
Exact.
…cu forța cu care voise să lovească mingea.
Și nu știu ce s-a mai întâmplat.
Dar mi s-a spus că țopăiam și spuneam că n-am nimic.
M-au crezut pe cuvânt și m-au lăsat să continui meciul.
Iar după 15 minute am ieșit pur și simplu de pe teren…
și am intrat pe alt teren.
Coechipierii au venit repede și m-au întrebat dacă am pățit ceva.
Iar eu le-am zis, citez: „Ce căutăm noi aici?”
Tata a venit în fugă pe teren, m-a ridicat, m-a luat, m-a dus acasă
și m-a întrebat ce-și întreabă doctorii pacienții:
„Care e al doilea prenume al tău? Ce materii faci la școală?”
Mi-am spus: „Cu asta se ocupă tata.”
Cealaltă dată când a venit vorba…
La primară am fost la Saint Mary, în Shrewsbury, Massachusetts.
Vinerea seara aveam clubul de știință,
un fel de paravan mafiot pentru școala catolică.
Adică: „Noi credem că Isus a transformat apa în vin,
dar au existat și dinozaurii.”
Vinerea seara un părinte explica ce legătură avea știința cu munca lui.
Într-o seară i-a venit rândul tatei și aveam emoții, nu știam ce va spune.
„El habar n-are de știință.”
A venit și și-a adus instrumentele medicale.
Le-a scos pe rând și a spus ce face fiecare.
A scos o machetă 3D a creierului
și a vorbit despre emisferele cerebrale.
După aceea, copiii au venit la mine și au zis că tata e dat naibii de deștept.
„Ai cel mai deștept tată.”
Am zis: „Da,
chiar am cel mai deștept tată.
Dar mie de ce nu mi-a explicat chestiile astea mai înainte?”
Eu nu vedeam așa ceva.
Eu vedeam că venea acasă de la muncă în jur de ora 20:00,
stătea în colț, citea un roman de război și se încrunta.
Din când în când, îi sărea muștarul din te miri ce.
„Unde naiba sunt cheile mele?”
Ziceam: „Trebuie să-i găsim tatei cheile!”
Toată viața am căutat cheile alea.
Am sărit pe geam ca să găsesc cheile.
Tatei nu i-ar plăcea gluma asta.
Căutam cheile și mama se ruga.
„Mă rog la sfântul Anton.”
Eu aveam șapte ani. Am zis: „Nu cred că merge.
Avem nevoie de o strategie concretă ca să găsim cheile.”
Dacă nu știți de sfântul Anton,
e tipul care găsește lucruri.
Pare că ți-ai luat țeapă dacă ești sfânt.
E greu să devii sfânt.
Trebuie să faci trei minuni și trebuie verificate.
Sunt mulți bani negri în afacerea asta.
Sunt mulți care zic: „Da, am văzut.”
Dacă ai noroc, te canonizează
și sunt șanse să afli cu cinci minute înainte să mori.
„Avem vești bune! Ești sfânt.”
Iar tu faci…
„Încă ceva. Trebuie să le găsești tuturor cheile.” „Nu!” Și apoi mori.
Eram cu tata la spital în martie și era dureros.
Dacă ați fost cu un om care a făcut AVC, nu-ți poți închipui ceva mai rău.
Dar să fiu sincer,
asta l-a calmat.
Majoritatea glumelor sunt pentru voi, dar câteva sunt pentru mine.
Pentru mine, asta e o strategie de adaptare.
Sper că și pentru voi.
De cele mai multe ori e groaznic,
dar când și când mă întrebam: „Unde era AVC-ul când aveam cinci ani?”
Când eram mic, urla: „Unde-mi sunt cheile?”
Acum zice: „Cheile.” Iar eu…
Nu pot să spun că n-o prefer pe ultima.
E puțin mai politicoasă.
Aveți răbdare. E tata. Am voie.
Ar fi fost ciudat dacă ar fi fost tatăl vostru.
Dacă veneam și ziceam că tatăl lui urla după chei,
ați fi zis că am întrecut măsura.
Cel mai pervers comic care te porcăiește din istorie.
„Roastul lui Mike la adresa părinților bolnavi ai spectatorilor!”
Așadar eram cu tata la spital în martie,
iar el nici nu-și putea mișca fața.
Așa că îi puteam înțelege expresia doar datorită ochilor.
Iar ceea ce-mi transmiteau ochii lui
era frică.
Cum îi explic eu așa ceva fiicei mele?
Asta nu e o viață bună.
După câteva zile m-am dus acasă,
și în weekendul ăla mi-am dus fiica la aniversarea unui prieten al ei.
Anual merg la aniversarea a 200-300 de copii.
Îmi ocupă o bună parte din viață.
Oona are șase prieteni.
Anul trecut am mers la ziua de naștere a 235 de copii.
Industria zilei de naștere a copiilor a scăpat de sub control.
E aspectul cel mai neplăcut al vieții mele. Sincer…
Nu-mi place, fiindcă nu-mi plac prietenii fiică-mii.
Pot să spun asta?
Nici măcar nu știu.
Îmi iubesc foarte mult fiica,
dar nu-mi plac prietenii ei. Nu știu…
Nu știu dacă stați des cu copii de nouă ani
cu care nu sunteți rude.
Sunt tare nesuferiți.
Când sunt cu prietenii ei, mi-e foarte greu să înțeleg pedofilia.
Aveți răbdare, o să trec în vârful picioarelor pe câmpul minat
al subiectului.
Vă ziceți că nu erați de acord nici cu chestia cu AVC-ul.
E evident că menționez una din cele mai cumplite fapte,
dar când sunt cu prietenii ei, nu-i înțeleg atractivitatea, interesul.
Cine vrea să petreacă o perioadă semnificativă cu ei?
Sunt cei mai răi și mai proști dintre noi.
Aveți răbdare, am exemple.
Bun…
Un exemplu: mergeam la o zi de naștere
și eram eu, Jenny, soția mea, și fiica noastră, Oona,
un prieten de-al ei și tatăl lui.
Tații sunt niște fraieri. Putem vorbi puțin despre tați?
Nu eu, tatăl celălalt. Ei nici nu se compară cu mine.
Adică…
Au privirea sticloasă, de curând au început să se bâlbâie,
dau buzna și zic că dacă întreabă cineva, ei caută laptele de ovăz.
Înțelegeți? Mereu…
Mereu își caută cu disperare un alibi
pentru un delict de care eu habar n-am.
Eram cu unul din tați, cu Rob.
Suntem buni prieteni.
Eu și Jenny îl poreclim Broccoli Rob.
Mersi că ați râs.
Nouă ni se pare comic, dar Broccoli n-a râs niciun pic.
I-am zis așa de sute de ori,
iar asta cred că se încadrează la bullying.
Deci eram eu,
Jenny, Oona, Broccoli
și fiul lui Broccoli, Arrow (Săgeată), care chiar e nume.
Locuim în Brooklyn. Nu e singurul Arrow pe care-l cunoaștem.
Știm o tolbă de Arrow.
Știm…
o cireadă de Beau.
Mergeam la petrecere și am oprit la o brutărie.
Asta mă enervează la copiii de nouă ani.
Arrow îi zice lui taică-su că nu vrea „ciabatta cu «dozmadin»”.
Vrea «ciabatta nodmală»”.
Îmi venea să-i spun: „Uite ce e, Arrow.
Viața o să-ți ofere tot felul de ciabatte.
Vrei să fii corect cu tine? Așteapt-o pe cea «nodmală»”.
Am luat ciabatta „nodmală”, am plecat de la brutărie
și am mers la Urban Air.
Dacă nu știți genul ăsta de loc, e ca o fabrică de petreceri aniversare.
E un fel de depozit cu trambuline, înghețată
și cu bețe ca din American Gladiators, cu care cei mici se pot cotonogi.
Din clipa în care intri,
trebuie să semnezi un teanc de formulare,
fiindcă ei știu că progenitura ta o să fie rănită.
Și scriu lucruri foarte specifice.
„Fiica dv. va rămâne sub o trambulină ruginită.
Mike Birbiglia.
Dacă sare prea tare, se înfige cu capul în grinzi.
Mike Birbiglia.
Dacă vomită pe trambulina ruginită, curățați cu mopul și găleata dv.,
ce pot fi cumpărate de la Urban Air.
Mike Birbiglia.”
În timp ce completezi formularele,
în difuzoare auzi:
„Petrecerea aniversară a Angelinei e în sala 571.
Petrecerea aniversară a lui Joshua e în sala 1.310.”
Era ca cercul al șaptelea al iadului, iar eu nu voiam decât să mă car acasă.
Noroc că fiica noastră s-a rănit imediat!
Zic…
Zic „noroc” nu fiindcă îi doresc cuiva asta, darămite copilului meu,
dar dacă tot e să se întâmple, să fie devreme,
ca să scapi de puhoiul de la Urban Air.
Așa că le-am dus pe Jenny și pe Oona de la Urban Air la ambulatoriu.
Ar putea asigura ei transportul.
Erau multe fețe cunoscute acolo.
Nu sunt sigur că ar trebui să existe ambulatorii.
Zic numai…
Nu știu ce fac acolo, mai exact.
Cred că le-au înființat fiindcă cineva avea un atac de panică
și a zis: „Am nevoie de îngrijiri!”
Altul a zis: „Când?”
„Acum!”
Un om bine intenționat a spus: „Am eu o clădire goală.
Putem să scriem «ambulatoriu» într-o parte
și deschid WebMD.com pe laptop.”
Asta e tot, nu?
Ambulatoriul e un Urban Air al medicinei.
Timp de o lună pe an e magazin de Halloween.
Cred că ăsta e un semn.
Am intrat. Eram obosiți.
Am spus că fiica noastră a aterizat greșit în picioare pe trambulină.
Au zis că trebuie consultată de un medic.
Am răspuns că de-aia am venit.
Au zis că nu cunosc niciun doctor.
Ne-au trimis la un ortoped pediatru.
A spus din prima că trebuie radiografie.
Și Oona mă întreabă: „Tată, ce e aia radiografie?”
Am făcut o încercare, am spus…
„Intri într-o mașină și sunt niște raze…
iar razele alea îți pătrund prin piele…
se uită pe acolo…
la oasele tale, da?
Apoi se întorc, cred.
Nu știu cum de știu să se întoarcă,
dar le ținem pumnii.
Apoi luăm un artist,
care desenează oasele pe baza…
spuselor razelor.
Și totul se petrece în camera de acolo.
Eu și mama stăm aici.
Nu avem voie să ne apropiem de ce urmează să se întâmple.
E… mult prea periculos.
Eu…
Vor fi cu tine niște tehnicieni,
care vor purta veste antiglonț.
Tu n-o să porți, dar nu-ți bate prea mult capul cu asta.
Și…
Continuați voi, fraților.”
Era îngrijorată, pe bună dreptate.
A venit doctorița după câteva minute
și a spus că Oona și-a rupt un os de la picior
și trebuie pus în ghips.
A avut ghipsul vreo două luni.
Iar când fiica ta își rupe un picior,
e ca și când și-ar fi rupt toată familia piciorul.
Trebuie să inventezi activități fără picioare.
„Ce-ar fi să stăm pe canapea sau să fierbem de draci?”
Și…
Oona era supărată pe Arrow că sărise în fața ei pe trambulină,
iar eu, pe Urban Air.
La un moment dat am zis să-i dăm în judecată.
Apoi mi-am amintit de hârtiile pe care le semnaserăm,
unde spunea clar că nu-i dăm în judecată.
Dar în formulare nu scria să nu discut despre Urban Air
într-un spectacol de comedie.
Așa că…
dacă aș veni la Teatrul Beacon în seara asta
și aș spune că Urban Air n-ar trebui să existe,
ați ști că e o glumă.
Nu cred asta despre Urban Air.
Eu cred că Urban Air e o firmă super, care rănește copii 365 de zile pe an,
ceea ce e o hiperbolă cu scop comic.
Dacă astă-seară aș zice:
„Nu armele ucid oameni, ci Urban Air,
ați ști că e exemplul perfect de satiră, «domnule judecător»”.
Dar povestea cu Urban Air și cu ambulatoriul m-a făcut să înțeleg
cât de puține lucruri pot să-i explic fiicei mele.
Nu știu să-i explic cum e cu AVC-urile, cu radiografiile sau cu drogurile.
Trebuie să le spunem despre sex la vârste tot mai mici,
fiindcă acum dispozitivele tuturor au acces la pornografie.
Acum trebuie să le zicem și despre pornografie.
Știu, în linii mari,
dar… nu mi-e prea clar cum e cu genurile.
Până și genurile simple, ca pornografia de amatori, mă nedumeresc.
După ce fac sex, mă gândesc că măcar n-a văzut nimeni.
Nu mă întreb: „Cum de n-am filmat?
Bine, hai încă o dată.
Durează 40 de minute.”
Mie nu mi-au vorbit despre sex.
La 12 ani aveam sfârcurile tari…
dar îmi dau seama că asta nu înseamnă sex.
Aveam sfârcurile tari și…
uneori se întâmplă așa la pubertate.
Zic „uneori”, fiindcă atunci când am avut curaj să-i zic unui coleg,
a râs cinci minute.
Iar după ce a râs, a spus, citez: „Cred că doar tu pățeai așa.”
Deci la 12 ani aveam sfârcurile tari și eu mereu am fost ipohondru,
așa că am crezut că am cancer.
Dacă aveți vreun cunoscut ipohondru, știți că nu exagerez.
Nu m-am gândit că poate am cancer, ci că am cancer.
„Ce urmează?”
Nu aveam ambulatorii…
și nu știam niciun doctor…
în afară de tata.
Așa că…
într-o noapte m-am dus în living,
iar el citea romanul de război.
I-am zis: „Tată!
Cred că se poate să am cancer.”
Zice: „De ce crezi asta?”
I-am zis: „Am sfârcurile tari.”
A răspuns că ăsta nu e un simptom.
I-am zis să se uite și mi-am dat jos tricoul.
Tata s-a ridicat, a venit la mine…
și mi-a pipăit sfârcurile tari ca piatra.
Nu era rea senzația.
Răbdare!
Familia mea nu-și manifestă fizic afecțiunea.
Nu ne spunem „te iubesc”, nu ne îmbrățișăm.
Așa că atunci când tata mi-a mângâiat sfârcurile tari ca piatra…
îmi amintesc că m-am gândit că nu e „te iubesc”,
dar că merge și asta.
Apoi tata, dr. Vince Birbiglia,
mi-a pus cel mai scurt diagnostic pe care l-am primit până acum.
A zis: „Nț.”
Și acolo s-a terminat discuția.
Asta s-a apropiat cel mai mult de o discuție despre sex.
Nu ne arătam afecțiunea fizic.
Doar din când în când.
Îmi amintesc că pe la cinci ani eram hipotonic,
adică eram foarte deshidratat.
Mama mi-a povestit că am leșinat,
m-a luat, m-a pus în mașină și m-a dus la Urgențe.
Ea era asistentă și le-a explicat că sunt hipotonic
și că am nevoie de perfuzie.
Au zis să completeze formularele pentru asigurare și ea le completa.
Tata lucra în spitalul ăla.
A intrat, a analizat situația
și a zis: „Puneți-i naibii copilului perfuzia!”
Așa au făcut.
Asta arată, în mod ciudat, cât de disfuncțional era tata,
fiindcă a dat rezultat, dar nu-mi amintesc ce s-a întâmplat.
Mi-a povestit mama.
Dar îmi amintesc că m-au ținut în spital patru zile.
Într-o zi a venit tata, eram doar noi doi,
și mi-a adus o păpușă, pe George cel Curios.
Era cam atât de mare și l-am păstrat toată copilăria.
Și m-a frecat pe umăr
vreo 15 minute.
A fost un gest mic…
dar încă mi-l amintesc.
Eu și Jenny procedăm invers cu fiica noastră.
Noi exagerăm.
Vom afla ce înseamnă „exagerăm” când se va face mare, fiindcă…
îi spunem că o iubim, o strângem în brațe…
Acum câțiva ani eram la un recital de balet,
eram în public și plângeam,
fiindcă e bâtă.
Și…
Ne place arta, ne pricepem la așa ceva.
Sunt multe semne timpurii.
Și plângeam pentru că dăduserăm mii de dolari pe lecții
și merseserăm la repetiții sute de ore,
dar nu era nicio îmbunătățire.
Nu, plângeam din motivele corecte.
Am fugit la ea după aceea, am strâns-o în brațe
și am spus: „Oona, ai fost extraordinară!”
Iar ea a zis: „Tată, tu ai spune că am fost extraordinară
chiar dacă nu am fost.”
Da.
A trebuit să-i spun: „Ai mare dreptate.
Ești mult mai bună la logică decât la balet.”
Acum…
N-am spus ultima parte.
O păstrez pentru când face 15 ani și-mi zice că sunt un gunoi.
O să-i spun că aveam și eu câteva gânduri sincere despre ea.
De când avea șapte ani. Dar am tăcut din respect.
Însă li le-am împărtășit unor străini la Teatrul Beacon, în New York.
Ne arătăm sentimentele, dar unele lucruri ni le reținem.
De exemplu, furia.
Simt furie și o țin în mine,
fiindcă tata se înfuria când eram mic
și țin minte că-mi spuneam că n-o să fac niciodată așa.
Deoarece copiii nu știu multe,
dar absorb totul.
Dacă ești egoist, copiii tăi știu că ești egoist.
Dacă ești bun, știu că ești bun.
Acum câteva luni, Oona a observat
că atunci când mă trezisem, Jenny îmi făcuse clătită.
Ați auzit bine, era numai una.
Mi-a făcut clătită,
iar eu am zis: „Mulțumesc pentru clătită.”
Întrucât ea îmi știe exact istoricul medical,
știe exact câte clătite e bine să mănânc…
deci e „clătită”.
Am vrut să fiu și eu drăguț cu ea, fiindcă limbajul meu amoros ține evidența.
Dacă aplaudați, al vostru face la fel.
Iar dacă nu aplaudați, și al vostru face la fel,
dar luați bătaie.
Nu știați că e concurs.
Anul trecut, Jenny mi-a spus: „Uneori am sentimentul că ții evidența.”
Iar eu am zis: „Exact.”
Nu mă sfiesc.
„Pentru ce crezi că e tabla din bucătărie?”
Dar nu sunt discret, deși aș fi vrut să fiu.
Jenny mă consideră naratorul nesolicitat al căsniciei noastre.
Sunt în bucătărie, spăl vasele și zic:
„Spăl vasele, apoi iau înghețată pentru părinții tăi,
apoi scot părul din scurgerea de la duș.”
Iar ea zice că nu trebuie să verbalizez tot.
„Poți să faci pur și simplu și gata. Nu trebuie să discutăm subiectul.
Pentru că și eu fac multe.
Și nu discut despre asta. Fac și gata.”
I-am răspuns: „Îți dau cinci puncte și le trec pe tablă.
Tot ai cu trei mai puțin, dar nu contează.”
Țin evidența. Mi-e jenă.
Nu știu cum a început, dacă am învățat de la părinți.
Eu nu știu să fiu însurat.
Nu m-a învățat nimeni cum să fiu însurat.
Improvizez în fiecare zi.
Căsnicia mea nu se compară cu a părinților mei.
Ai mei să certau mereu.
Ne certăm și eu și Jenny, dar e altfel, fiindcă Jenny e introvertită.
Cearta cu un introvertit înseamnă să interpretezi tăcerile…
și să decizi care dintre tăceri vrei să aibă versuri.
Mergeam s-o luăm pe Oona și Jenny era tăcută.
Am întrebat ce are. A zis că nimic, dar nu era așa.
Eram la o răscruce de drum,
mă întrebam dacă să mai insist
sau s-o las cum a picat.
Știe cineva?
Sunt însurat de 16 ani. Eu habar n-am.
Cine e căsătorit de mult? Strigați de câți ani.
De câți ani ești căsătorit?
De 35.
De 35 de ani. E cineva de mai mult de 35?
- De 40. - De 40.
- Dar tu? - De 57.
O grămadă!
Întâi de toate, cum te cheamă?
Anne?
- Și pe soț cum îl cheamă? - Jan.
Pe soțul tău îl cheamă Jan?
Și pe tine te cheamă Anne?
Bine. Și…
Am înțeles bine? Anne și Jan?
Voi chiar existați?
Sunteți…
Așadar Anne și Jan sunt căsătoriți de 57 de ani.
Apropo, ai mei sunt căsătoriți de 60 de ani.
Da. De prea mult timp, nu?
Pe la vreo 20 de ani i-am spus mamei ceva ce mă abțineam de mult să spun:
„Mamă, dacă ai vrea vreodată să divorțezi de tata,
noi am fi de acord.”
Mă gândeam că o să-mi mulțumească. Mă înțelegeți?
N-am să uit niciodată ce mi-a răspuns.
A zis: „Michael, nu poți să înțelegi căsnicia altcuiva.”
Crezi că e adevărat, Anne?
Jan, tu crezi că e adevărat?
Anne și Jan…
Sau Jan și Anne?
Deci Anne și Jan…
voi sunteți Broccoli Rob ai publicului.
Mi se pare foarte amuzant, dar probabil că vouă nu vi se pare așa.
Pentru voi e viața voastră, tot timpul.
Anne, vreau să-ți cer un sfat.
Dacă ești în situația asta
și-l întrebi pe Jan: „La ce te gândești?” și el zice: „La nimic”,
ai insista
sau ai lăsa-o cum a picat?
- Aș insista. - Da.
Anne zice că ar insista.
Jan…
tu ai insista sau ai lăsa-o cum a picat?
Aș lăsa-o cum a picat.
De-asta merge, doamnelor și domnilor!
De-asta povestea lui Anne și a lui Jan are un final fericit.
Fiindcă ei sunt uleiul și oțetul
care fac ca salata căsniciei să fie bună.
Sunt de acord cu tine, Anne.
Serios. Eu insist.
Cred că e bine să știi mai multe.
Am întrebat-o pe Jenny la ce se gândește.
A zis „la nimic” și a ținut-o tot așa.
Apoi am schimbat tactica. Am întrebat-o unde a fost înainte.
A spus că a fost acasă, s-a uitat la știri și a întristat-o războiul.
Am întrebat-o: „Crezi că e vina mea?”
Sunt catolic. Iau în calcul că aș putea fi vinovat de toate.
Poate că numeroasele mele labe au dus la războiului din Orientul Mijlociu.
Poate că sunt un visător, dar sigur despre asta e cântecul ăla.
Tatei nu i-ar plăcea gluma asta.
Lui nu-i plac multe dintre glumele mele, mai ales când sunt vulgare
și intime.
Deci nu i-ar fi plăcut
cele cinci minute despre sfârcurile tari.
Nici glumele politice.
Când aveam vreo 20 de ani, am spus o glumă pe teme politice.
De la asta a plecat o discuție despre politică
și a fost tensionată.
Mă dusesem pe la el și am ieșit la plimbare
pe o potecă din pădure, din spatele casei lui.
Cu cât mergeam mai departe, cu atât discuția devenea mai tensionată.
Așa că la un moment dat spunea numai lucruri răutăcioase la adresa mea
și am început să fac și eu la fel.
M-am întors la mașină, mi-am luat rămas-bun,
dar el nu mi-a răspuns.
A zis: „Ei bine…
ai luat-o pe alt drum.”
Asta a fost tot.
Am plecat acasă
și mă simțeam în derivă.
Mă gândeam că toată viața voisem să fiu ca tata.
Dar la un moment dat decisesem că vreau să fie el ca mine.
Cu mama nu a fost niciodată așa, suntem apropiați de când eram mic.
Ea e foarte credincioasă,
iar în copilărie eram și eu, căci copiilor le place magia.
Și eu…
Îmi plăcea la biserică, fiindcă preotul făcea lumea să râdă
cu foarte puțin material.
Spunea: „Matei, Marcu, Luca și John-Boy…”
Lumea zicea că părintele Patrick e tare amuzant.
Mie nu mi se părea amuzant.
Nu băga poante și avea numai puncte de pornire.
Și…
Mi-am zis că eu trebuie să ajung acolo, să-mi dea mie microfonul,
că mă bag la altare deschise,
fiindcă aș rupe,
aș răstigni.
Dacă aș fi fost în contextul potrivit, aș fi răstignit.
Copil fiind, voiam să fiu preot. Am fost băiat de altar.
Răspunsul e „nu”, nu am fost.
Poate fiindcă mă știau guraliv.
Asta mi-e reputația.
Eram slab. Or fi zis că dacă nu știu să aprind lumânări,
n-oi ști nici să le iau moțul.
Știu. Unii zic că e prea mult.
A fost prea mult ce au făcut preoții ăia în anii '80.
Gluma mea despre asta nu se compară cu ce au făcut.
Nu cred că ar trebui să trecem cu vederea.
Am fost educat catolic.
Mi-e greu să le explic prietenilor importanța religiei în copilăria mea.
Dar uneori vine vorba.
De curând, eram cu Jenny într-un Uber
și mi-am adus aminte de un cântec religios din copilărie.
Toate versurile.
Era cam așa…
Nu uitați
Că Isus Cristos
A murit pentru noi
Și s-a sculat din morți
Mi-au venit brusc în minte versurile alea
într-un Uber, în drum spre farmacie.
Nu te poți vindeca de religia asta.
E substanța veșnică a religiilor.
În Uber m-am uitat la Jenny și i-am zis că mi-a venit cântecul ăsta în minte.
Și i l-am cântat și ei cum vi l-am cântat vouă.
Dar ea n-a râs.
Rămăsese mască.
I-am zis: „E amuzant, nu?” Și am cântat și mai tare.
Ea a rămas tot serioasă.
Apoi mi-a trimis un mesaj,
deși era la zece centimetri de mine.
Am zis: „Hopa!”
M-am uitat la telefon
și aveam un mesaj de la Jenny, care spunea:
„Șoferul are mătănii pe bord.”
Îmi plac improvizațiile.
Am zis că am cântat cântecul ăla religios…
pentru că înseamnă mult pentru mine…
și aș vrea să-i învăț și pe ei.
„Repetați după mine:
Nu uitați”
În copilărie aveam mătănii.
Mi le-a dat bunica la opt ani, la Prima Împărtășanie.
Dacă nu știți, mătăniile sunt un fel de abac la catolici.
Îți numeri rugăciunile.
Dacă nu știți ce e abacul, e un fel de calculator.
Un calculator catolic.
Le aveam de la bunica.
Noaptea, înainte să mă culc, mă rugam,
spuneam Ave Maria, Tatăl Nostru și Slavă Tatălui.
Toată copilăria,
în mintea mea eram doar eu și Dumnezeu.
La un moment dat,
am rămas doar eu.
Așa că în luna mai
m-am dus la tata la spital cu mama și ea se ruga.
Eu nu mă rugam,
dar eu mă ocupam de programul de dans.
Și băgam o improvizație plecând de la situația aia.
Ea se ruga pentru că starea tatei se agravase.
Pe lângă faptul că nu se putea mișca, avea și un blocaj gastric
și era așa de grav,
încât îi băgaseră o sondă nazogastrică ca să-i scoată lichidul și gazele
și avea mari dureri.
Avea stomacul dilatat cu vreo 12 centimetri.
Mi-a zis: „Mor, Michael.”
Eu i-am zis: „Tată, nu cred că mori.”
Dar nu știam.
A doua zi de dimineață m-a sunat comicul Jim Gaffigan.
Îl știu de mult, dar avea ceva schimbat.
Zice: „Auzi, papa, Papa Francisc,
vrea să se întâlnească cu mai mulți comici
și se pare că noi doi suntem pe listă.
Nu știu ce să zic. Eu mă duc.”
M-am mirat.
Am zis: „Papa știe că, dacă invită mai mulți comici,
probabil o să pomenească de treaba asta pe scenă?”
Iar Jim zice:
„Sigur știe.
Dar ar fi bine s-o lăsăm moale cu subiectul violurilor.”
„O s-o las moale când o s-o lase și ei.”
Începi tu, Biserico Catolică.
Nu aplaudați, în felul ăsta devine manifestație.
Prima mea pornire a fost să refuz,
fiindcă ani de zile
părinții mei ne-au încurajat s-o ducem pe Oona la biserică.
Dar nu ne-am dus, nu pentru că eram împotriva religiei.
Dacă un loc ar avea palmaresul ăsta…
Dacă ar fi un Whole Foods în Brooklyn cu violuri în palmares,
n-am mai cumpăra de acolo.
Chiar dacă unii ar zice că se întâmplă rar,
aș spune că pentru mine e de ajuns, că aia e limita, „rar”.
Pornirea mea a fost să refuz.
Apoi în ziua aia eram cu tata la spital
și i-am spus că am fost invitat să mă întâlnesc cu papa.
Și s-a luminat
ca bunicul Joe în Charlie și fabrica de ciocolată.
Atunci mi-am dat seama că merg la Vatican să-l întâlnesc pe papă.
În iunie ne-am luat bilete de avion mie, lui Jenny și Oonei
și am mers la Roma.
Ne-am plimbat pe la Vatican și a fost surprinzător de emoționant,
pentru că e un loc uluitor.
Și-i explicam Oonei.
„În religia asta am fost eu crescut.
Bunica MJ crede în lucrurile astea
și cred și eu în unele.
Multe obiecte de artă au fost furate
și nu cred că e bine să furi obiecte de artă.
Dar dacă furi, nu le da înapoi.”
Asta e lecția de la Vatican. Dacă furi, fură în stil barbar.
Și nu da nimic înapoi.
Atunci Oona m-a întrebat ceva ce m-a surprins.
Zice: „Tată, cine e Isus?”
Mi-am spus că asta e o mare scăpare în educația fiicei mele.
Fiindcă știe multe lucruri.
Știe zeii greci și romani, egipteni și scandinavi,
dar nu știu cum, l-am sărit pe Isus.
Am băgat un curs intensiv:
„Acum 2.000 de ani era un nene care umbla pe acolo și era ca Dumnezeu.
Dar era fiul lui Dumnezeu și avea un fel de sectă și…
Era un fel de sectă bine intenționată.”
Apropo, nu e nicio controversă.
Dacă Isus ar fi cu mine pe scena teatrului,
ar spune că era o sectă, că erau 12 inși.
Maximum 70.
El s-ar mira cel mai tare de ce-a ajuns creștinismul.
Ar zice că nu asta era intenția lui.
„Sunt o combinație de David Blaine și banca de alimente.”
Era o sectă bine intenționată și nu e o jignire la adresa sectelor.
Bine, poate un pic.
Nu susțin sectele,
dar mie și lui Jenny ne plac mult documentarele despre secte.
Mai ales episodul întâi, fiindcă vorbește despre împărțirea mâncării, a mașinii…
Îți zici că nu e rea ideea.
Îl căutăm pe Google Maps. „Unde e locul ăsta?”
Episodul doi devine sumbru.
„A trebuit să ne culcăm cu Lider.”
Mereu întreb cât de des.
„Erați o sută. La cât timp vă venea rândul?
O dată pe lună? La trei luni?
Știți câte fac eu o dată la trei luni mult mai rele decât sexul cu Lider?
Treceți în calendar.” Asta e cheia căsniciei reușite.
Trebuie să treci în calendar.
Uneori eu mă culc cu Lider, alteori Jenny se culcă cu Lider.
Uneori mă culc cu Jenny și îi zic „Lider”.
Cred că numărăm.
Trebuie să am grijă la ton când discut despre secte.
De curând, am primit un e-mail când a venit cineva la spectacolul meu.
A zis că i-a plăcut, dar că trebuie să știu
că, dacă aș intra într-o sectă, Jenny va trebui să se culce cu Lider
mult mai des decât ar trebui să mă culc eu cu el.
Asta m-a dat peste cap,
fiindcă m-am gândit ce prost îmi transmit umorul
dacă cineva pleacă de la spectacol
și crede întâi că aș putea intra într-o sectă
și apoi că dacă aș intra într-o sectă, n-aș ști
că Jenny va trebui să se culce cu Lider
mai des decât va trebui să mă culc eu cu el.
Vreau să profit de momentul ăsta din spectacol
ca să subliniez
că unele sunt glume.
Ideea e că eram la Roma cu familia.
E interesant că, oriunde mergi în Roma, sunt capele frumoase, statui cu Isus
și picturi cu Isus.
Așa că l-am întrebat pe ghidul nostru dacă a fost și el aici.
Știu că n-a fost, am mers la o școală catolică,
dar ei parcă dădeau impresia că a fost.
Într-un fel, Roma se face vinovată
de primul caz de însușire culturală.
Isus nu s-a ales cu ce e distractiv în Roma.
Nu s-a ales cu pizza, cu pastele.
N-a avut parte de mamma mia cu amicii.
Despre Roma el știe numai
că romanii au venit la secta lui din Ierusalim
și i-au spus că le place ce face.
„E o poveste mișto, clasică, din om sărac, om sărac.
Credem că ar fi mai captivantă dacă ar muri eroul principal.”
Da, nici eu nu sunt mulțumit.
Și apoi l-au ucis, ceea ce e trist,
dar și mai pervers de atât e că l-au omorât
și apoi au vândut tablouri cu ei în timp ce-l omorau
ca să cucerească jumătate de lume.
E ca și când familia Wilkes Booth ar fi vândut jucăria Bușteni Lincoln.
I-am spus chestia asta papei și i s-a părut amuzant,
dar nu știe engleză, așa că cine poate ști?
De fapt, n-am dat spectacol în fața papei
și mi s-a părut o ocazie ratată,
fiindcă erau mulți comici buni acolo.
Erau Chris Rock, Stephen Colbert, Conan O'Brien,
David Sedaris, toți oamenii ăștia și eu.
Apropo, îmi dau seama că eu eram în coada listei.
M-au anunțat în mai să mă duc în iunie.
Sunt sigur că au făcut lista în aprilie, dar unii au refuzat.
Apoi papa a căutat „comic” în Google pe laptopul Dell.
Numele lui de familie e Bergoglio,
iar al meu e Birbiglia.
Cred că și-a zis: „El e Birbiglia, eu sunt Bergoglio.
E vărul meu de care nu mai știam nimic!”
Nu vorbește așa.
Nici măcar nu e italian, e din Buenos Aires.
Dar comunitatea comicilor nu a stabilit un accent pentru asta deocamdată.
Până atunci:
„Mamma mia! Sunt papa!
Facem pizza din cuminecătură!”
Tatei nu i-ar plăcea nici gluma asta.
N-am dat spectacol în fața papei.
Papa a vorbit cu noi,
comicii,
despre comedie.
Asta dovedește cum corupe puterea.
Dacă ajungi atât de bun în meseria de preot
și-ți spui că-l inviți pe Chris Rock la tine acasă
ca să-i spui ce crezi tu despre comedie…
E ca și când aș spune eu la NASA ce cred despre rachete.
„Ar trebui să le construim și să zburăm cu ele,
dar niciodată prin exterior, ca în desenele animate.
Aici îmi închei discursul despre rachete.
Acum pupați-mi verigheta.”
Zic toți: „E nădușită.”
Papa ne-a vorbit despre comedie.
Dacă nu-l știți pe papa Francisc, e bunicel, dar în comparație cu alți papi.
Dacă l-ați cunoaște la o petrecere, ați zice: „Cretinu' ăsta…”
Dar pe lângă alți papi, e extraordinar.
Ne-a invitat în ceva ce se numește Palatul Apostolic
și ne-a ținut un discurs despre umor.
A durat vreo 40 de minute, dar am notat ce mi-a plăcut cel mai mult.
Astea mi-au plăcut cel mai mult.
Era în italiană, dar ne-au tradus.
A zis: „Dragi prieteni, printre atâtea vești rele,
copleșiți de imperative sociale și personale,
voi aveți puterea să dăruiți zâmbete.
Le puteți vorbi oamenilor din generații și medii culturale diferite.”
E drăguț. Chestii amicale, de papă.
Apoi zice: „Biblia ne spune…” Aici m-a pierdut puțin.
„…că la începuturi, când erau create toate,
înțelepciunea divină folosea arta voastră spre folosul lui Dumnezeu,
primul spectator al istoriei.”
Conceptul ăsta mă deranjează încă de la școala primară.
Învățai conceptul de spectator al istoriei când erai copil.
Spuneau că Dumnezeu te privește tot timpul.
O luam la propriu. Aveam șapte ani.
Credeam că mă urmărește cu un Chevrolet Malibu.
„Ce clocește Mike Birbiglia?
Ascunde reviste porno în pădure.
Mă ocup să n-aibă iubită până la 20 de ani.”
Profeția s-a împlinit. Poate că Dumnezeu există.
Dar imaginea aia nu m-a părăsit toată copilăria.
La 15 ani am început să fac laba.
Presupuneam că Domnul mă privește cum fac și treaba aia.
Așa că mă așezam așa încât să mă surprindă camera.
Mă gândeam că dacă se uită la monitor,
își zice că a văzut mulți puști masturbându-se, dar ăsta e bun.
„Ar putea deveni profesionist.”
Și așa e, deci avem final fericit.
Nu tocmai, dar…
Bun. Apoi papa a zis…
„Asta îmi amintește de Facerea,
când Domnul i-a promis lui Avraam că va avea un fiu.
El și Sarra erau bătrâni și fără copii.”
Ea avea 23 de ani.
„Sarra a rămas grea la bătrânețe.”
La 24 de ani.
„Sarra a zis: «Râs mi-a pricinuit Dumnezeu.»
De aceea și-au numit fiul Isaac, care înseamnă «el râde»”.
În final spune: „Nu uitați.
Când smulgeți zâmbete cunoscătoare de pe buzele unui spectator măcar,
îl faceți și pe Domnul să zâmbească.”
Mi s-a părut frumos.
Apoi ne-a dat mătănii.
Ne-a dat fiecăruia un săculeț verde cu mătănii sfințite,
iar în iulie li le-am dus părinților mei acasă.
Tata împlinea 84 de ani.
Eram eu, mama, fratele meu, Joe,
surorile mele Jean și Patty și copiii noștri, ai tuturor,
cei șase nepoți ai tatei.
Eram toți în jurul tatei și i-am dat mătăniile astea.
I s-a luminat fața.
Iar mama a zis: „Michael, te-a chemat Domnul.”
Vreau să știți…
că nu cred că m-a chemat Domnul.
Când mi-a spus așa, mi-a venit să-i zic că nu.
„M-a chemat Jim Gaffigan…
pe care l-a chemat Stephen Colbert,
pe care l-o fi chemat Domnul.”
Dar când ai avut un an ca al părinților mei,
mai spui și lucruri de genul…
„M-a chemat Domnul.”
Aveam un tort pentru tata
și apoi au plecat toți.
Eu stăteam cu tata, care era în pat,
și vorbeam cu el.
Putea să vorbească, dar nu-și amintea ce s-a întâmplat în ultimul an.
Îl întrebam despre lucruri care s-au întâmplat demult.
S-a născut în 1940, în Bushwick, în Brooklyn.
L-am întrebat: „Când erai copil,
rudele tale se întorceau din Al Doilea Război?
A zis că da, unchiul Charlie, unchiul Joe, unchiul Tony s-au întors
și povesteau lucruri incredibile, cum erau cât pe ce să moară.
L-am întrebat dacă voiau să-l ia în Vietnam.
A zis că l-au mobilizat,
dar pentru că era doctor, l-au trimis la o bază din Texas
și că acolo el și mama și-au cunoscut cei mai buni prieteni,
prieteni pe viață.
L-am întrebat unde anume a locuit în Bushwick.
Mi-a zis adresa, am căutat pe telefon
și am tras o linie între casa în care a copilărit tata
și casa în care copilărește acum nepoata lui, Oona.
Între ele sunt șase kilometri.
Și i-am arătat.
M-am întrebat de ce nu mi-a spus tata lucrurile astea.
Apoi mi-am zis: „De ce n-am întrebat?”
Tata deja obosise și nu mai putea vorbi.
Dar eram cu el…
și voiam să-i fiu alături.
Fiindcă știi că, atunci când un părinte a trecut prin ce a trecut tata,
nu poți să știi de câte ori vei mai avea ocazia să-l vezi.
Am întins mâna și l-am frecat pe umăr,
iar privirea lui spunea că-i place.
Și i s-au ridicat puțin comisurile.
L-am frecat pe umăr 15 minute.
M-am simțit la fel de aproape de tata
ca în copilărie,
când mi-l adusese pe George cel Curios la spital.
Și ca la 12 ani, când îmi mângâiase sfârcurile tari ca piatra.
A doua zi am mers cu Jenny și Oona acasă, la New York.
Câteva zile mai târziu o aduceam pe Oona de la școală
și m-am gândit că atât îmi pot învăța fiica…
că niciodată nu vom ști tot.
„Deseori toți ne vom înșela.
Și se poate să nu avem decât mici gesturi amabile.
Și poate…
că asta e o viață bună.
Vă mulțumesc mult!
Mulțumesc că ați venit!
PENTRU FIICA MEA, OONA, ȘI TATA, VINCE
MULȚUMIRI RED HEARSE PENTRU MUZICĂ
MULȚUMIRI PAPEI FRANCISC 1936-2025
Subtitrarea: Mariana Piroteală