Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tack så mycket!
Tack! Fint att se er. Tack för att ni är här.
Hur mår ni? Hallå.
Tack så mycket. Jag…
Tack.
Jag…
För ungefär ett år sen…
Jag följer min dotter hem från skolan. Jag bor med min fru och dotter i Brooklyn.
Där finns en massa gräsbutiker med gulliga namn, som Blazy Susan…
…och Yes We Cannabis.
Och min dotter Oona tittar upp… Hon är nio år.
Hon tittar på en butiksskylt och säger: "Pappa, vad är det goda livet?"
Jag bara: "Jag vet inte ens.
Det är inget som jag sysslar med." Och…
Men i den stunden kände jag:
"Jag borde göra ett försök och förklara droger här."
Liksom: "En del använder droger och då blir liksom hjärnan glad.
Men det är en sorts fejk-glad.
Och man vill inte bli för glad, för då måste man ta mer droger
för att bli lika glad som man blev första gången.
Och åttonde, nionde gången har man verkligen problem.
Hur som helst, mamma och jag tar dem ibland.
Inte ofta, utan mest när vi var yngre.
Inte i din ålder, utan typ tre år äldre än vad du är."
Klart att jag måste förklara droger för min dotter, men jag har inte…
Ingen förklarade det för mig. Mina föräldrar gjorde det inte.
Det närmaste var D.A.R.E.-programmet när jag gick i sexan, det var på 80-talet.
Det var en akronym som stod för Drug Abuse Resistance…Education.
Vilket känns som om det var påhittat av nån som tog droger.
Ni vet, liksom: "Det måste vara fyra ord!
Vi vet vad 'D' står för!
Vi trycker upp t-shirtarna på måndag!"
Det var en väldigt t-shirttung kampanj.
Och de t-shirtarna bärs ironiskt än idag
av folk som är påverkade av droger. Och…
Innan D.A.R.E.-programmet hade jag inte övervägt att ta droger, och…
…när de lade fram alternativen tänkte jag:
"Jag borde prova dem och fatta ett välgrundat beslut."
För de fick det att låta rätt spännande: "Ungdomar kommer att komma fram."
Jag bara: "Fortsätt." För de hade aldrig kommit fram till mig.
Det här var den mest spännande sociala utvecklingen…under hela min barndom.
"De kommer att komma fram. De kommer att erbjuda meth…
…och toppisar och angel dust."
Jag bara: "Angel dust?"
Jag var korgosse och gick i sexan. "Jag skall prova detta angel dust!
Sväva upp mot himlen med min herre Jesus Kristus!"
Jag har fortfarande inte blivit erbjuden meth…
…eller angel dust, eller…
Nej, inte ens kokain.
Jag har aldrig sett kokain.
Folk brukar inte ens tro på mig. Jag jobbar ändå på nattklubbar.
Inte en enda gång har nån sagt: "Vi borde visa det för Mike."
Hur ser de på mig egentligen?
Det är så de ser mig.
Jag var i Washington Square Park nyligen och en främmande person gick framför mig.
Och nån sa till den främlingen: "Du har en undercover-snut bakom dig."
Och…
Och då vände han sig om och såg på mig.
Och jag vände mig om och tittade bakom mig,
och det var ingen där.
Och jag sa till främlingen: "Nej."
Vilket är exakt vad en undercover-snut skulle säga.
Jag har aldrig tagit droger för rekreation.
På college rökte ju mina kompisar på, men jag var den minst roliga att röka på med.
Jag var han som bara: "Hatar ni mig?
Varför har jag ont i hjärtat? Är det rakit?
Vem kommer nu?"
Jag var bara oskön att hänga med, och…
Så jag drog mig undan från allt sånt, och…
Men jag använder receptbelagda mediciner. Inte för att jag vill.
Men jag måste, för jag har en allvarlig sömngångarstörning.
För ungefär 20 år sen gick jag i sömnen ut genom ett fönster på andra våningen
på ett La Quinta-hotell i Walla Walla, Washington.
Det här är helt sant.
Och om man gör det en enda gång ska de jämt tjata om det hos doktorn. Och…
För 20 år sen diagnostiserades jag med en mycket ovanlig REM-sömnstörning.
Och jag har pratat om det så mycket under mina shower
att om man pluggar till läkare och läser om sömnstörningar i diagnosmanualen
så är exemplet på REM-sömnstörning
jag.
Min pappa är läkare. Han ville att jag skulle gå läkarlinjen.
Det gjorde jag inte.
Men jag finns med där.
Jag undervisar i princip.
Jag nämnde det för min sömnläkare för några år sen:
"Visste du att jag är exemplet på REM-sömnstörning i diagnosmanualen?"
Han bara: "Det var inte bra."
Jag bara: "Vad menar du? Vi gjorde det."
Han sa: "Kruxet är att jag inte är helt säker på att det är exakt det du har."
Jag sa: "Vi måste nog skicka ett massmejl.
För nu går det runt en massa folk som tror att de har Mike Birbiglias sjukdom,
och Mike Birbiglia kanske inte ens har den."
Tänk er om Lou Gehrig…
…sa: "Jag mår faktiskt helt okej. Jag kan nog börja spela baseboll igen."
Folk hade blivit rasande.
Ja, jag jämförde mig just med Lou Gehrig.
Jag nämner det eftersom jag för 20 år sen fick diagnosen REM-sömnstörning,
och de satte mig på Klonopin.
Och jag gick nyligen till en ny läkare. Hon tittade i min journal och sa:
"Har du tagit Klonopin i 20 år?"
Jag bara: "Ja." Hon bara: "Okej."
Och jag blev…
Det är inte precis vad man vill höra när man går till doktorn.
Jag sa: "Är du orolig?" Hon sa: "Känner du till biverkningarna?"
"Jag vet inte."
Hon bara: "Depression, minnesförlust, dålig motorik…"
Jag sa: "Jaha, jag trodde bara att det var min personlighet."
Det är liksom…
Det är en märklig upplevelse att inse att ens personlighet är biverkningar.
För sen blev jag så självmedveten om mina dagliga rutiner.
Det jag gör varje kväll innan läggdags… Min Klonopin-dos ligger på 1,5 mg.
Så jag måste bryta av ett piller exakt på mitten. Ja!
Gissa vem som inte borde ha en sån precisionsuppgift?
Nån med dålig motorik.
För det blir oundvikligen så att jag bryter den itu,
och så har jag en hel hög med Klonopin-pulver på diskbänken.
Och så är jag deprimerad, så jag gråter liksom ner i…
ner i pulvret, och tårarna blandas och bildar som en Klonopin-sorbet,
och sen slickar jag upp…
…det som jag uppfattar som ett halvt milligram.
Men som absolut inte är ett halvt milligram.
Så hur förklarar jag det för min dotter?
Det är det goda livet. Ja, det är verkligen toppen.
Det finns så många saker jag inte kan förklara för min dotter.
Hon är nio år, och det blir svårare och svårare.
För när de är yngre spelar det ingen roll.
De är som nåt slags levande rissäck och man måste bara hålla dem vid liv.
Och när de är små får man många enkla passningar:
"Vad är det?" "Ett ägg. Jag är ett geni."
Ni fattar. Men…
Och min fru vet inte heller så mycket. Hon är poet. Jag är komiker.
Tillsammans är vi en skulptör. Vi vet liksom inte särskilt mycket.
Jag menar, vi har läst hundratals böcker om löv. Vi kan inte…
Vi kan inte förklara löv särskilt bra.
Och…
Och det började bli väldigt uppenbart för nåt år sen, för min mamma ringde.
Hon sa: "Pappa var sjuk nu i veckan.
Och jag försökte få honom att gå till sin läkare, men han vägrade.
Och igår ramlade han ner i badkaret och jag ringde efter en ambulans,
och de tog honom till akuten och det visade sig att han hade fått en stroke."
Och jag lägger på luren, och…jag är ensam i sovrummet.
Och jag öppnar garderoben och börjar organisera mina saker.
Och så börjar jag gråta, ensam.
Och min dotter Oona kommer in och säger: "Pappa, vad är det som har hänt?"
Och jag säger: "Farfar har fått en stroke."
Och hon säger: "Pappa, vad är en stroke?"
Och det var då jag insåg…
…att jag inte kan förklara vad en stroke är.
Jag gjorde ett försök. Jag menar…jag kan grunderna.
Jag sa: "Det är en hjärnskada och det blöder i hjärnan."
Och sen var det mest en massa fria associationer.
Jag sa typ: "Hjärnan blöder och jag vet inte riktigt var blodet var,
men jag tror att det var i blodkärlen, och de är liksom där inne, du vet.
Men nu är det liksom bara överallt.
Tror jag. Och…
Jag menar, på sätt och vis är hela kroppen liksom full av blod.
Man har flera liter blod runt om i hela kroppen.
Man skulle kunna säga att vi blöder jämt.
Du kanske kan fråga din mamma om det.
Eller farfar. Men inte den här veckan då."
Är ni med? Och…
Så Oona säger: "Kommer farfar Vin bli bra igen?"
Och jag säger: "Jag vet inte. Jag tänker åka dit i kväll."
Så den kvällen körde jag till sjukhuset i Providence, Rhode Island.
Jag tar hissen upp till åttonde våningen, till strokeavdelningen, och träffar pappa.
Och han är bara som en skugga av sig själv.
Han kan inte röra halva kroppen och han kan knappt prata.
Och neurologen kom in och sa: "Vince! Vi ska göra en lumbalpunktion."
Min pappa råkar vara en pensionerad neurolog.
Så i det tillstånd han befann sig i
föreslog han en viss typ av lumbalpunktion.
Han sa:
"DT-ledd lumbalpunktion."
Vilket är imponerande.
Men också ett bra exempel på hur kontrollerande min pappa är.
Jag betraktar en halvdöd neurolog
tala om för en livs levande neurolog
hur hon ska göra sitt jobb.
Det är en helt ny nivå av mansplaining.
Jag menar, det är död-mansplaining.
Om ni inte vet vad "mansplain" betyder
så är det när en man förklarar nåt för en kvinna
som hon kanske vet mer om än mannen.
Jag förklarar det inte för dig. Jag förmedlar det.
Jag "man-medlar", och…
Det var förkrossande att se min pappa i det tillståndet.
För som barn betraktade jag min pappa som en nästan övernaturlig person.
Han var nästan som en mytologisk varelse.
På sätt och vis ville jag vara min pappa, för han visste så mycket.
Han var läkare, och fritiden gick han juristlinjen.
Ja.
Det var så ogärna han ville vara en pappa.
Han tänkte…
Han tänkte: "Vad kan jag göra med all denna tid
då jag hade kunnat uppfostra barn?"
Men helt ärligt var vi inga vidare ungar. Vi ville jämt ha en pappa.
Och han ville ha en till examen. Så våra mål var liksom oförenliga.
Jag såg aldrig den sidan av min pappa.
Ibland kom främlingar fram till mig och sa: "Din pappa är en jättebra läkare!"
Och jag bara: "Okej."
Så där pratar alla i Worcester, Massachusetts.
"Din pappa är en jättebra läkare."
"Okej, men liksom, han är inte min pappa."
Alltså, han är min pappa. Det där var freudianskt.
Jag undrar om de tar med det där.
Showen handlar om min pappa: "Han är inte min pappa."
"Vad sa han, var det inte hans pappa?
Kommer det här att bli som i slutet av Chinatown?"
Han var inte min…
Han var inte min läkare.
Nån kom fram när jag var med Oona och sa: "Jag diggar din standup."
Jag sa: "Tack."
Så sa de till Oona: "Din pappa är en grym komiker."
Hon bara: "Okej." Hajar ni?
Jag bara: "Jag vet vad du menar."
Vi går några kvarter och jag säger: "Hur känns det när folk säger sånt?"
Hon bara: "Det är slöseri med min tid." Och jag bara…
Det var det elakaste nån nånsin har sagt till mig.
Och jag känner Bill Burr.
Det var väldigt sällan jag såg pappa i läkarrollen.
Jag minns en gång…
Jag spelade fotboll som barn. Jag var målvakt.
En gång kastade jag mig med huvudet före och fick tag i bollen.
Och grabben i motståndarlaget sparkade mig i huvudet…
Jag vet.
…med den kraft som han egentligen hade avsett för bollen.
Och jag kan inte resten av historien…
…men jag ska tydligen ha studsat upp och ropat: "Det gick bra!"
De trodde mig och lät mig spela vidare.
Och en kvart senare börjar jag bara vandra ut från planen…
…och in på en annan plan.
Mina lagkamrater sprang fram och sa: "Mike, hur mår du egentligen?"
Och jag svarade: "Vad håller vi ens på med här?"
Och min pappa sprang ut på planen och lyfte upp mig och körde hem mig.
Och han frågade allt det där som en läkare frågar sin patient:
"Vad heter du i mellannamn? Vad har du för ämnen i skolan?"
Jag tänkte: "Så det här är hans jobb."
Och andra gången det kom på tal var när…
Jag gick i Saint Marys skola i Shrewsbury, Massachusetts.
Varje fredagskväll var det vetenskapsklubb.
Vilket är lite som en maffiafront för den katolska skolan, liksom:
"Så Jesus förvandlade vatten till vin, men sen fanns det också dinosaurier."
Är ni med? Och…
Så varje fredag förklarade en ny förälder hur vetenskap hängde ihop med deras jobb.
En kväll var det min pappas tur. Jag var så nervös och tänkte:
"Vad tänker han säga?
Han vet ju ingenting om vetenskap."
Han kom in och han hade med sig sin medicinska utrustning.
Han tog fram ett redskap i taget och berättade om det.
Han tog fram en 3D-modell av hjärnan och berättade om hjärnhalvorna.
Det var många som kom fram efteråt och sa:
"Din pappa är grymt smart. Din pappa är smartast av alla."
Och jag bara: "Ja. Min pappa är smartast av alla.
Men varför har han inte berättat nåt av det där för mig tidigare?"
För jag såg inte det där.
Det jag såg av min pappa var att han kom hem runt åtta på kvällen.
Sen satt han i vardagsrummet och läste en krigsroman och såg bister ut.
Och då och då blev han rosenrasande över nån liten småsak.
Typ: "Var är mina förbannade nycklar?!"
Och jag bara: "Vi måste hitta pappas nycklar!"
Jag har ägnat hela livet åt att leta efter dem.
Jag hoppade genom ett fönster för att hämta dem.
Min pappa skulle inte gilla det skämtet.
Så vi letade efter nycklarna, och min mamma bad.
Hon bara: "Jag ska be till Sankt Antonius."
Jag var sju år och tänkte: "Det funkar nog inte.
Vi behöver mer konkreta taktiker för att hitta nycklarna."
För er som inte känner till Sankt Antonius så är han typ snubben som hittar grejer.
Vilket känns rätt snopet för ett helgon.
För det är svårt att bli helgon. Man måste utföra tre mirakel.
De måste verifiera miraklen. Det är mycket pengar under bordet där.
Mycket: "Ja, jag såg det."
Och så helgonförklaras de med lite tur,
och risken är stor att man får veta det fem minuter innan man dör.
De bara: "Goda nyheter! Du är ett helgon!"
Man bara… Eller hur?
"En sista grej: Hitta allas nycklar."
Man bara: "Nej!" Och så är man död.
Så jag är med pappa i mars på sjukhuset och det är hemskt.
Om ni känner nån som har fått en stroke så vet ni att det är det värsta nånsin.
Men om jag ska vara helt ärlig
så har det gjort honom lugnare.
Häng kvar.
De flesta av skämten är till er, men några är till mig.
Det här är en hanteringsmekanism. Jag hoppas att det gäller er också.
Jag menar, för det mesta är det ju bara hemskt.
Men då och då tänker jag:
"Var fanns den här stroken när jag var fem?" Är ni med?
När jag var barn var det: "Var är mina förbannade nycklar?!"
Nu säger han: "Nycklar." Och jag bara…
Jag kan inte påstå att jag inte föredrar det senare. Det är ändå aningen artigare.
Häng kvar. Det är min pappa. Jag har tillåtelse.
Det vore skumt om det var din pappa.
Om jag bara: "Den snubbens pappa säger: 'Nycklar.'"
Ni skulle bara: "Mike har verkligen gått för långt."
Tidernas mest perversa förolämpningskomiker.
"Mike Birbiglia roastar publikens sjuka föräldrar!"
Så jag är med pappa i mars på sjukhuset, och sen kan han inte ens röra på ansiktet,
så enda sättet jag kan förstå hans ansiktsuttryck är på hans ögon.
Och uttrycket i hans ögon…är rädsla.
Så hur förklarar jag det för min dotter?
Det är inte det goda livet.
Ett par dagar senare kör jag hem.
Och jag tar med min dotter till ett födelsedagskalas den helgen.
Jag går på runt 200-300 barnkalas om året.
Det är… Det är en enorm del av mitt liv.
Min dotter har sex kompisar. Förra året gick jag på 235 barnkalas.
Födelsedagskalasindustrin har verkligen spårat ur totalt.
Det är det jag ogillar mest i mitt liv. Jag är verkligen…
Jag gillar det inte. För…
För jag gillar verkligen inte min dotters kompisar. Jag…
Får jag säga så? Jag vet inte ens.
Jag älskar min dotter mest av allt. Men inte hennes kompisar. Jag vet inte…
Jag vet inte om ni har umgåtts så mycket med nioåringar som ni inte är släkt med.
De är helt outhärdliga. När jag träffar hennes kompisar
känner jag att jag verkligen inte förstår mig på pedofili.
Häng kvar. Jag ska smyga på tå genom detta minfält till ämne.
Ni bara: "Vi gillade inte ens strokeskämten." Jag…
Jag inser att det är ett avskyvärt brott, men när jag träffar dem känner jag bara:
"Jag fattar inte ens grejen. Vad är poängen?"
Vem skulle vilja tillbringa tid med dessa personer?
Jag menar, de är… samhällets sämsta och dummaste.
Häng kvar. Jag har exempel.
Alltså…
Ni ska få ett exempel. Vi är på väg till ett födelsedagskalas.
Och det är jag, min fru Jenny, vår dotter Oona,
en av hennes kompisar och kompisens pappa.
Och papporna är riktiga sopor. Kan vi prata lite om dem?
Inte jag, utan de andra papporna. De är inte ett dugg som jag. Jag menar…
De är alldeles döda i blicken och har nyligen börjat stamma.
De stormar in och säger: "Om nån frågar så försökte jag hitta havremjölken."
Är ni med? De är alltid…
Alltid på desperat jakt efter ett alibi för nån för mig okänd förseelse, och…
Så vi sitter där med en av papporna, Rob. Han är en god vän till oss.
Jenny och jag kallar honom Broccoli Rob, och…
Tack för att ni skrattar.
Vi tycker att det är jättekul. Broccoli har aldrig skrattat.
Vi har kallat honom det hundratals gånger, vilket jag tror räknas som mobbning.
Så det är jag, Jenny, Oona, Broccoli
och Broccolis son Arrow.
Vilket är ett namn.
Jag menar, vi bor i Brooklyn. Det är inte den enda Arrow vi känner.
Vi känner ett helt koger av Arrows.
Vi känner…
…en flock Beaus. Jag menar…
Vi kör till kalaset och stannar till vid ett bageri.
Och nu kommer det värsta med nioåringar. Arrow säger till sin pappa:
"Pappa, jag vill inte ha ciabatta med 'wosmawin'!
Jag vill ha 'owiginalciabatta'!"
Jag ville säga till honom: "Du, Arrow.
Livet kommer att ge dig många olika ciabattor.
Men vill du vara sann mot dig själv ska du vänta på 'owiginalet'."
Så vi köper lite 'owiginalciabatta' och kör från bageriet
till stället som heter Urban Air, vilket… Om ni inte… Ja.
Om ni inte har koll på såna ställen… så är det som en födelsedagskalasfabrik.
Det är som en stor lagerlokal med trampoliner och glass
och pinnarna från American Gladiators som ungarna kan banka på varandra med.
Och i samma stund som man kommer in måste man skriva på en hög med blanketter,
för de vet att barnet kommer att skada sig.
Och de är väldigt specifika, liksom:
"Er dotter kommer fastna under en rostig trampolin."
"Mike Birbiglia."
"Hon kan fastna med huvudet i takbjälkarna."
"Mike Birbiglia."
"Hon kan spy på en rostig trampolin.
Ni måste städa upp med egen mopp och hink som kan köpas i vår butik."
"Mike Birbiglia."
Medan man fyller i blanketterna hör man i högtalaren:
"Angelinas födelsedagskalas i rum 571!"
"Joshuas födelsedagskalas i rum 1 310!"
Det är som helvetets sjunde krets, och det enda jag vill är att åka hem.
Tack och lov skadar sig vår dotter nästan direkt. Och det säger jag…
Det säger jag inte för att jag önskar nån det, särskilt inte mitt eget barn.
Men ska det hända så ska det hända tidigt, så man hinner före Urban Air-rusningen.
Så…
Jag kör Jenny och Oona från glädjetjut till närakut.
De hade kunnat ha en skyttelbuss.
Det var många bekanta ansikten där. Och…
Jag är inte helt övertygad om att det borde finnas närakuter. Jag menar…
Jag förstår inte riktigt vad de gör.
Jag tror att de kom till för att nån fick en panikattack och bara:
"Jag behöver vård!"
Nån bara: "När?"
"Nu!"
Nån välmenande typ sa:
"Jag äger den här tomma byggnaden. Vi kan skriva ordet 'närakut' på sidan
och så surfar jag in på WebMD.com."
För liksom, det är väl det enda det är?
Jag menar, närakuten är medicinens svar på Urban Air.
En månad om året förvandlas stället till en halloweenbutik. Vilken varningsflagg.
Vi kommer in, helt skärrade: "Vår dotter trampade snett på trampolinen."
De bara: "Hon borde nog träffa en läkare."
Och vi bara: "Det var därför vi kom hit."
Och de bara: "Nej, vi känner inga läkare."
Så de skickade oss till en barnortoped.
Och hon säger direkt: "Oona behöver röntgas."
Oona tittar på mig och frågar: "Pappa, vad betyder röntgas?"
Och jag gjorde ett försök och sa: "Tja…
…man åker in i en maskin, och så finns det strålar.
Och strålarna passerar genom huden…
…och de ser sig omkring…
…på dina ben, va?
Och sen kommer de tillbaka, tror jag.
Och liksom, jag vet inte hur de vet hur de ska komma tillbaka.
Men vi får hålla tummarna.
Och sen anlitar vi en konstnär, och konstnären ritar benen baserat på…
…vad strålarna har sagt.
Och allt det där sker i rummet där borta. Mamma och jag kommer att vara här ute.
Vi får inte vara i närheten av det som kommer att hända.
Det är…alldeles för farligt. Jag…
Du kommer att ha tekniker med dig där inne, iförda skottsäkra västar.
Du kommer inte att få nån. Men grubbla inte för mycket på det. Och…
…sätt i gång, grabbar."
Så…
Så hon är orolig, och det med rätta.
För läkaren kom ut efter en stund och sa:
"Oona har brutit ett ben i foten, så vi kommer att gipsa den."
Så hon var gipsad i ungefär två månader.
Och när ens dotter bryter foten
är det som om hela familjen har brutit sin kollektiva fot.
För man måste komma på en massa fotfria aktiviteter, som:
"Vad sägs om att sitta i soffan? Eller att sjuda av ilska?"
Och…
Oona var arg på Arrow som hoppade före henne på trampolinen
och jag var arg på Urban Air.
När det var som värst ville jag stämma Urban Air.
Sen kom jag att tänka på alla papper vi hade skrivit på,
där det stod att vi aldrig skulle stämma Urban Air.
Men det står ingenting om huruvida jag får diskutera Urban Air i en standupshow.
Så…om jag dök upp på Beacon Theater i kväll
och sa: "Urban Air borde inte få existera" så skulle ni veta att det är ett skämt.
Så känner jag inte alls för Urban Air.
Det är ett fantastiskt företag som skadar barn 365 dagar om året,
vilket är en komisk hyperbol.
Om jag kom hit och sa:
"Vapen dödar inte människor, Urban Air dödar människor"…
…skulle ni veta att det är ett perfekt exempel på satir, herr domare.
Och…
Men hela situationen med Urban Air och närakuten satte verkligen…ljuset på
hur få saker jag faktiskt kan förklara för min dotter. Jag menar, det är…
Jag kan varken förklara stroker, röntgen eller droger.
Och vi måste förklara sex alltmer, när de är yngre och yngre,
eftersom allas apparater i fickorna numera har tillgång till porr.
Så nu måste vi även förklara porr, vilket…
Ni vet, jag kan grunderna, men…
…jag har inte stenkoll på genrerna.
Även enkla genrer, som hemmagjord porr, förvirrar mig.
Det enda jag tänker efter sex är: "Det var i alla fall ingen som såg det."
Jag säger aldrig: "Varför filmar vi inte?!
Okej, ta om det där. Vi kommer att hålla på i 40 minuter."
Jag hade aldrig nåt sexsnack.
När jag var 12 hade jag styva bröstvårtor.
Vilket jag är medveten om inte är sex.
Jag hade styva bröstvårtor, och…
Det händer ibland under puberteten.
Jag säger "ibland", för när jag väl vågade berätta detta för min rumskompis i college
skrattade han i fem minuter i sträck.
I slutet av skrattsalvan sa han: "Det där är nog bara en du-grej."
Så jag hade styva bröstvårtor.
Och jag har alltid varit hypokondriker, så jag trodde att det var cancer.
Om ni känner en hypokondriker vet ni att jag inte överdriver.
Jag trodde inte att det kanske var cancer. Utan: "Jag har cancer. Vad är nästa steg?"
Vi hade ingen närakut…
…och jag kände inga läkare…
…förutom min pappa.
Så…en kväll gick jag in i vardagsrummet
och han satt och läste sin krigsroman.
Och jag sa: "Du, pappa…
Jag tror att jag kan ha cancer."
Han sa: "Varför tror du det?"
Jag sa: "Jag har styva bröstvårtor."
Han sa: "Det är inte ett symptom."
Jag sa: "Titta själv." Och jag drog av mig tröjan.
Min pappa reste sig och kom fram till mig…
…och kände på mina styva bröstvårtor.
Vilket kändes bra.
Häng kvar. Jag kommer inte från nån särskilt fysisk och kramig familj. Jag…
Vi uttrycker inte kärlek. Vi kramas inte.
Så när min pappa smekte mina styva bröstvårtor…
…minns jag att jag tänkte: "Det är inte 'jag älskar dig',
men jag tar det."
Och min pappa, dr Vince Birbiglia,
gav mig den kortaste diagnos som jag nånsin har fått.
Han sa: "Nix."
Och där var samtalet över.
Det var det närmaste ett sexsnack jag nånsin skulle få.
Vi var inte fysiska. Jag menar, det hände väl nån gång.
Jag minns när jag var fem.
Jag hade hypotoni och var alltså farligt uttorkad.
Min mamma har berättat att jag hade svimmat
och att hon slängde in mig i bilen och körde mig till akuten.
Hon var sjuksköterska och förklarade: "Min son har hypotoni och behöver dropp."
De sa: "Fyll i försäkringsblanketterna här."
Så hon fyller i blanketter, helt skärrad.
Och sen kom min pappa in, för han jobbade på sjukhuset,
och han läste av situationen och sa: "Sätt dropp på den förbannade ungen!"
Och då gjorde de det,
vilket är en märklig bekräftelse av min pappas dysfunktionella personlighet.
För det funkade. Och…
Jag minns det inte själv, min mamma har berättat.
Men jag minns att jag blev inlagd i fyra dagar.
Och en dag kom min pappa in, och det var bara jag och han.
Och han gav mig en Nicke Nyfiken-docka.
Den var väl så här stor. Jag behöll den hela barndomen.
Och han bara… Han strök mig över axeln…
…i ungefär 15 minuter.
Och det var en sån liten rörelse…
…och jag minns den än idag.
Jenny och jag är tvärtom med vår dotter. Vi är för mycket.
Vi kommer att få reda på vad för mycket är när hon är vuxen, för…
Vi säger att vi älskar henne och vi kramar henne.
När vi var på hennes balettuppvisning satt vi där i publiken och bara grät.
För hon har det inte i sig. Och…
Vi är konstnärer, vi känner av sånt. Det finns många tidiga tecken, och…
Nej, vi gråter för att vi har lagt tusentals dollar på lektionerna
och hundratals timmar på repetitioner.
Och hon kommer aldrig att bli dansare.
Nej, vi gråter av rätt anledningar.
Jag springer fram till henne efteråt och kramar om henne och säger:
"Oona, du var helt fantastisk!"
Hon bara: "Pappa, du skulle säga att jag var fantastisk
även om jag inte var fantastisk."
Jag vet.
Jag var tvungen att svara: "Det är så sant.
Du är så mycket bättre på logik än på balett."
Men…
Jag sa aldrig det där sista.
Jag sparar det tills hon är 15 år och säger att jag suger.
Då tänker jag säga: "Jag hade vissa ärliga tankar om dig med…
…när du var sju, som jag var god nog att inte säga högt.
Men jag sa det till en massa främlingar på Beacon Theater i New York City."
Vi är väldigt känslosamma, men vissa saker trycker vi undan.
Som ilska. Jag blir arg, men jag visar det inte.
För när jag var barn blev min pappa arg.
Och jag minns att jag tänkte: "Jag tänker aldrig bli sån."
För barn vet inte särskilt mycket,
men de absorberar allt.
Om man är självisk så vet ens barn om att man är självisk.
Om man är snäll så vet de om att man är snäll.
För några månader sen märkte Oona
att när jag hade vaknat så hade Jenny gjort pannkaka åt mig.
Ni hörde rätt. Det var bara en.
Hon gjorde pannkaka åt mig.
Och jag sa: "Tack för pannkaka."
För hon är djupt förtrogen med min hälsoprofil,
så hon vet att rätt mängd pannkakor för mig att äta…
…är pannkaka.
Så jag ville göra nåt fint för henne,
för mitt kärleksspråk är att hålla räkningen.
Och om du klappar gäller det dig med.
Och om du inte klappar gäller det dig med, och du förlorar.
Du visste inte att det här var en tävling.
Jag…
Förra året sa Jenny: "Ibland känns det som om du håller räkningen."
Och jag bara: "Jaha." Liksom, det är inget jag skäms för.
"Varför tror du att vi har en whiteboard i köket?"
Jag önskar att jag vore mer subtil.
Jenny beskriver mig som berättarrösten i vårt äktenskap som ingen har bett om.
Jag står och diskar upp och bara: "Jag tar hand om disken nu.
Sen ska jag köpa glass åt dina föräldrar och rensa bort håret i duschen."
Och hon bara: "Du behöver inte säga allt det där.
Du kan bara göra det, och sen är det klart.
Vi behöver inte prata om det. För jag gör också en massa saker.
Jag pratar inte om det. Jag bara gör det, och sen är det klart."
Jag sa: "Du ska få fem poäng för det här på tavlan.
Du ligger ändå under med tre. Det spelar ingen roll."
Jag är inte stolt över det.
Jag vet inte ens om det är nåt jag har lärt mig av mina föräldrar.
Jag vet inte hur man är gift.
Ingen lärde mig hur man är gift. Jag bara chansar, varenda dag.
Mitt äktenskap liknar inte alls mina föräldrars äktenskap.
Mina föräldrar bråkade om saker jämt.
Jenny och jag bråkar också,
men det är annorlunda, för Jenny är introvert.
Och att bråka med en introvert går bara ut på att läsa av tystnaderna…
…och bestämma vilka av tystnaderna som man vill ska ha ord.
Vi gick för att hämta Oona en dag. Jenny var tyst. Jag sa: "Vad är det?"
Hon sa: "Inget." Men det var inte inget. Det var som en vägkorsning där jag tänker:
"Vänta, ska jag fortsätta fråga… eller ska jag låta det bero?"
Är det nån här som vet?
Jag har varit gift i 16 år. Jag har ingen aning.
Är det nån som…
Är det nån som har varit gift länge? Ropa ut hur många år.
Hur många år har ni varit gifta?
Trettiofem.
Trettiofem år? Är det nån som kan klå det?
-Fyrtio! -Fyrtio. Och ni, då?
Femtiosju.
Det är länge! Det…
Först och främst, vad heter du?
Anne?
-Och vad heter din man? -Jan.
Heter din man…Jan?
Och du heter Anne?
Okej. Och…
Uppfattade jag det rätt? Anne och Jan?
Är ni riktiga människor? Är ni…
Så Anne och Jan har varit gifta i 57 år.
Mina föräldrar har varit gifta i 60 år.
Ja. Det är för länge, va?
Jag menar…
När jag var runt 20 sa jag nåt till mamma som jag hade hållit inom mig i åratal:
"Mamma, om du nånsin vill skilja dig från pappa
skulle det vara okej med oss."
Jag trodde att hon skulle säga: "Tack." Är ni med?
Men hon sa nåt som jag aldrig glömmer.
Hon sa: "Michael, du kan inte förstå dig på nån annans äktenskap."
Håller du med om det, Anne?
Jan, håller du med om det?
Anne och Jan…
Eller säger man Jan och Anne?
Så Anne och Jan…
…ni är den här publikens Broccoli Rob.
Jag tycker att det är hysteriskt roligt. Ni tycker nog inte att det är det.
Det här är ert liv hela tiden.
Så Anne, jag vill be dig om råd.
Om du befinner dig i den här situationen och du säger till Jan: "Vad tänker du på?"
och han säger: "Ingenting", skulle du fråga mer eller låta det bero?
-Fråga mer. -Fråga mer?
Så Anne tycker fråga mer.
Och Jan…
…skulle du fråga mer eller låta det bero?
Låta det bero.
Det är därför det funkar, mitt herrskap!
Det är därför historien om Anne och Jan har ett lyckligt slut.
Eftersom…de är oljan och vinägern
som skapar en lyckad äktenskapssallad.
Så jag håller med dig, Anne.
Ja, jag frågar på. Jag tycker att det är bättre att veta mer än mindre.
Jag sa till Jenny: "Vad tänker du på?"
Hon sa: "Inget." Hon var stenhård med det.
Då kom jag in med en skruvboll: "Men vad gjorde du innan det här?"
Hon sa: "Jag satt och tittade på nyheterna och blev ledsen på grund av kriget."
Jag sa: "Tycker du att det är mitt fel?"
Och…
Jag växte upp som katolik. Jag är öppen för att allt kan vara mitt fel.
Jag kan ha onanerat så mycket att det orsakade ett krig i Mellanöstern.
Jag är väl en drömmare, men jag tror att det är vad den låten handlar om.
Pappa skulle inte gilla det skämtet. Jag… Min pappa ogillar många av mina skämt.
Men han gillar särskilt inte när de är grova…och personliga.
Så han hade inte älskat…
…femminuterspartiet om styva bröstvårtor.
Samma med politiska skämt.
När jag var i 20-årsåldern drog jag ett politiskt skämt,
vilket ledde till en diskussion om politik,
och det blev rätt laddat.
Jag var och hälsade på honom
och vi tog en promenad i ett skogsområde bakom hans hus.
Och ju längre vi gick, desto mer laddat blev det,
tills han bara började säga illvilliga saker om mig,
och då började jag säga illvilliga saker om honom.
Och jag gick tillbaka till bilen, och jag sa: "Hej då, pappa."
Och han sa inte hej då.
Han sa: "Jaha…du har valt en annan väg."
Och det var allt.
Och jag körde hem.
Och jag kände mig så vilsen.
I hela mitt liv trodde jag att jag ville vara som min pappa.
Men vi nåt tillfälle insåg jag att jag ville att han skulle vara som jag.
Så var det aldrig med min mamma. Vi har varit tajta ända sen jag var liten.
För hon är väldigt religiös.
Som barn var jag väldigt religiös. För barn älskar magi.
Och jag…
Jag älskade att gå i kyrkan, för prästen fick så många skratt
från så himla tunt material.
Han kunde säga typ: "Matteus, Markus, Lukas och John-boy!"
Folk bara: "Fader Patrick är så rolig!"
Jag bara: "Det är han inte alls.
Han har inga punchlines. Det är bara uppbyggnad."
Och…
Jag bara: "Släpp upp mig. Ge mig en mick och anmäl mig till några öppna altare.
Jag skulle piska allt motstånd. Jag skulle korsfästa."
Jag menar, i rätt sammanhang skulle jag verkligen korsfästa.
Jag ville bli präst som barn. Sen blev jag korgosse.
Och svaret är nej, det blev jag inte.
För de visste att jag pratade mycket. Det syntes liksom på mig.
Och jag var så kass att de tänkte:
"Om han är så usel på att tända ljus är han nog usel på att blåsa ut dem."
Nej, jag vet. Vissa personer… Jag går för långt.
Men jag tycker att prästerna på 80-talet gick för långt.
Mitt skämt om det är inte alls lika illa.
Jag tycker inte att vi ska låta det bero.
Jag hade en väldigt katolsk uppväxt. Det är svårt att förklara för mina vänner
hur inbakad religionen var i min barndom.
Men det kommer upp ibland. Jenny och jag satt i en Uber nyligen,
och en psalm från kyrkan dök upp i mitt huvud, liksom hela texten.
Det är den som går:
Tänk på att Jesus Kristus
Har dött för oss
Och uppstått från de döda
Hela texten gick rakt in i skallen
i en Uber på väg till apoteket.
Man kan inte botas från den här religionen.
Det är religionernas evighetskemikalier.
Så jag vände mig till Jenny och sa: "Jag kom just ihåg en gammal psalm."
Och jag sjöng den för henne precis som jag gjorde nyss.
Men hon skrattade inte.
Hon visade inga känslor.
Jag sa: "Men visst är den rolig?" Och så sjöng jag ännu högre.
Hon såg fortfarande väldigt allvarlig ut. Och så skickade hon ett sms…
…på en decimeters avstånd.
Och jag tänkte: "Åh nej."
Och jag tittar på min mobil. Det är ett sms från Jenny där det står:
"Föraren har en rosenkrans på instrumentbrädan."
Och jag är en improvisatör.
Så jag sa: "Anledningen till att jag nämner den psalmen…
är att den betyder mycket för mig…
och jag skulle vilja lära dig den.
Så sjung med mig."
Tänk på att
Jag hade en rosenkrans som barn.
Jag fick den av mormor när jag var åtta, vid min första kommunion.
För er som inte vet så är det en sorts kulram för katoliker.
Man ska räkna sina böner liksom.
För er som inte vet så är en kulram som en miniräknare. En katolsk miniräknare.
Jag fick den av min mormor, och jag brukade be varje kväll.
Det var Ave Maria, Fader vår och Ära vare Fadern.
Och under hela min barndom
utgjordes mitt medvetande av mig själv och Gud.
Och så småningom…
…var det bara jag.
Så i maj hälsar jag på pappa på sjukhuset med min mamma. Och hon ber.
Och jag ber inte, men jag dansar lite i bakgrunden. Hänger ni med?
Så där.
Jag "ja, och"-ifierar situationen och…
Men hon ber, för min pappa har blivit sämre.
Utöver att han inte kan röra sig har han en blockering i magen,
och det gick så långt att de fick sätta en sond i halsen på honom
för att suga ut all vätska och gas.
Och…han lider verkligen.
Hans mage var uppsvälld med typ 12 cm.
Och han sa till mig: "Michael, jag är döende."
Jag sa: "Pappa, jag tror inte att du är döende."
Men jag visste inte.
Morgonen därpå blev jag uppringd av Jim Gaffigan, komikern.
Som jag har känt länge, men han lät helt annorlunda:
"Hej.
Jo, det är så att påven, påve Franciskus, vill träffa ett gäng komiker.
Och du är tydligen med på listan, och jag är med på listan.
Och jag vet inte vad du tänker, men jag tänker åka."
Jag blev förvånad och sa:
"Inser påven att om han bjuder in komiker
så kommer de förmodligen prata om det på scen?"
Och Jim sa:
"Det måste han ju inse.
Men du kanske får chilla lite med övergreppsgrejerna."
Jag tänkte: "Jag gör det när de gör det."
Du först, katolska kyrkan.
Applådera inte, för då blir det ett politiskt möte. Jag…
Min första instinkt var att säga nej, för under många års tid
har mina föräldrar uppmuntrat mig och Jenny att ta med Oona till kyrkan.
Och vi har inte gjort det.
Inte för att vi har nåt emot religion.
Men vilket ställe som helst med den historiken…
Om en Whole Foods-butik i Brooklyn
hade en historia av en massa övergrepp, så skulle vi sluta handla där. Även…
Även om folk sa: "Det händer bara ibland",
så skulle jag säga: "Det är nog där min gräns går. Den går vid 'ibland'."
Så min instinkt var att tacka nej.
Och så är jag hos pappa på sjukhuset, och jag säger:
"Pappa, jag blivit inbjuden att träffa påven."
Och han lyste upp, som farfar Johan i Kalle och chokladfabriken.
Och jag insåg att jag skulle åka och träffa påven i Vatikanstaten.
Så i juni köper jag flygbiljetter till mig, Jenny och Oona.
Och vi flyger till Rom och går runt i Vatikanstaten.
Och det var förvånansvärt känslosamt, för det är ju otroligt vackert.
Och jag förklarar för Oona: "Det här är religionen som jag växte upp med.
Och du vet, farmor MJ tror på mycket av det här,
och jag tror på lite av det,
och många av de här konstverken är stulna.
Om du prompt måste stjäla konst ska du inte lämna tillbaka den."
Det är nog lärdomen från Vatikanen: Stjäl ordentligt. Lämna inte tillbaka nåt.
Och sen ställde Oona en fråga som verkligen tog mig på sängen:
"Pappa, vem är Jesus?"
Jag tänkte: "Vilken enorm miss i min dotters utbildning."
För hon kan många grejer.
Hon har koll på de grekiska gudarna, och de romerska, egyptiska och nordiska.
På nåt sätt har jag helt lyckats släta över Jesus.
Så det blir en snabbkurs.
"Det var en snubbe som gick omkring för 2 000 år sen,
och han var typ Gud, men han var också Guds son, och han hade en sekt, och…
Det var typ som en välmenande sekt, och…”
Vilket inte ens är kontroversiellt. Om Jesus var här nu skulle han säga:
"Ja, det var en sekt. Vi var 12 personer. Max 70."
Han skulle vara extremt förvirrad kring hur kristendomen utvecklades, och bara:
"Det här är inte alls vad jag tänkte mig.
Jag är mer en blandning av David Blaine och en matbank."
Jag menar, det var en välmenande sekt. Och inget illa menat mot sekter ens.
Ja, lite illa menat. Alltså…
Nej, jag stöttar inte sekter. Men jag kan medge att Jenny och jag blir rätt fast
i dokumentärerna om sekterna.
Särskilt första avsnittet, som handlar om gemensamma måltider och samåkning…
Vi känner alltid: "Det här kan funka."
Vi kollar Google Maps: "Var ligger det där stället?"
I andra avsnittet blir det mörkt: "Sen tvingades vi ha sex med Ledaren."
Jag känner bara: "Hur ofta då?" Eller hur?
"Ni är 100 personer. Hur ofta är det ens din tur?
En gång i månaden? Var tredje månad?
Vet du hur mycket jag gör var tredje månad som är värre än sex med Ledaren?
Skriv in det i kalendern!" Det är nyckeln till ett bra äktenskap.
Man måste…bara skriva in det i kalendern.
Ibland har jag sex med Ledaren. Ibland har Jenny sex med Ledaren.
Ibland har jag sex med Jenny och kallar henne Ledaren.
Det räknas också!
Jag måste vara försiktig med hur jag pratar om sekter, för…
För jag fick ett mejl nyligen från nån som hade sett min show:
"Det var jätteroligt, men du ska veta att om ni nånsin går med i en sekt
så kommer Jenny behöva ha sex med Ledaren oftare
än du skulle behöva ha sex med Ledaren."
Det fick mig verkligen helt ur balans, för jag kände liksom:
"Hur illa uttrycker jag min humor…
…om nån lämnar min show och tror dels att jag kanske går med i en sekt…
…och dels att om jag gick med i en sekt,
att jag inte skulle fatta att Jenny skulle behöva ha sex med Ledaren
oftare än jag skulle behöva ha sex med Ledaren?"
Så jag vill ta tillfället i akt och påpeka
att vissa av de här är skämt.
Poängen är att jag är i Rom med min familj, och…
Det är intressant, för överallt i Rom finns det vackra kapell
och statyer av Jesus och målningar av Jesus.
Så till slut frågade jag vår guide: "Var han här?
Jag vet ju svaret, jag gick i en katolsk skola.
Men ni verkar vilja få det att verka som om han var det."
På sätt och vis är Rom skyldigt till det första fallet av kulturell appropriering.
Hajar ni?
För Jesus tog inte med sig allt skoj från Rom.
Det var inte han som kom med pizzan och pastan.
Han fick aldrig säga "mamma mia" med sina polare.
Det enda han vet om Rom är att romarna dök upp vid hans sekt i Jerusalem och sa:
"Tjena. Vi älskar det du gör.
En klassisk historia om nån som kämpar sig ända till botten.
Vi känner att det vore mer övertygande om huvudpersonen dog."
Nej, jag vet. Jag gillar det inte heller.
Och sen dödade de honom, vilket är jättesorgligt.
Men det mest perversa är att de dödade honom
och sen sålde de tavlor av sig själva som dödade honom
i syfte att erövra halva världen.
Det är som om familjen Wilkes Booth skulle sälja Lincoln Logs-klossar. Liksom…
Så jag säger allt det här till påven. Han skrattar gott.
Men han kan inte engelska, så vem vet? Och…
Nej, vi uppträdde faktiskt inte för påven.
Vilket kändes som en miss, för det var många framstående komiker där.
Det var Chris Rock, Stephen Colbert, Conan O'Brien och David Sedaris.
Alla möjliga. Och så jag.
Och förresten, jag fattar att jag är längst ner på den listan.
De frågade i maj om jag ville åka i juni.
Jag är rätt säker på att de hade en aprillista och fick några nej.
Och så googlade påven "komiker" på sin Dell-laptop…
Och hans efternamn är Bergoglio.
Och mitt efternamn är Birbiglia, och han tänkte nog:
"Han är en Birbiglia. Jag är en Bergoglio!
Det är min sedan länge förlorade kusin!"
Och…
Han pratar inte så där.
Jag…
Han är inte ens italienare. Han är från Buenos Aires.
Men komedivärlden har nog inte godkänt den brytningen än,
så till dess:
"Mamma mia! Det är jag som är påven!
Vi bakar pizza med eukaristin!"
Min pappa hade inte gillat det skämtet heller.
Vi uppträdde inte för påven. Påven talade
till oss komiker…om komedi.
Ett bra exempel på att makt korrumperar.
Om man kommer till den nivån att man blir så bra på att vara präst att man tänker:
"Jag tänker bjuda hem Chris Rock
och dela med mig av mina tankar om komedi…"
Som om jag skulle åka till NASA: "Jag har lite tankar om raketer.
Vi borde bygga dem och flyga i dem,
men aldrig på utsidan som i tecknade filmer.
Och det var mitt tal om raketer. Nu ska alla kyssa min vigselring."
Alla bara: "Blä, den är svettig."
Påven talade till oss om komedi.
Om ni inte har koll på påve Franciskus så är han rätt bra.
Men bara jämfört med andra påvar. Jag menar…
Om ni var på en fest skulle ni tänka: "Den där jävla snubben." Liksom…
Men jämfört med andra påvar är han grym.
Och han bjöd in oss till det så kallade Apostoliska palatset,
och han höll ett tal om humor.
Och det var ungefär 40 minuter långt, men jag plitade ner mina favoritpartier.
Här är det bästa. Det var på italienska, men vi fick en översättning. Han säger:
"Kära vänner, mitt bland alla dystra nyheter,
påverkade som vi är av sociala och personliga nödsituationer,
har ni makten att sprida leenden.
Ni tillhör de få som har förmågan att tala till folk
från olika generationer och bakgrunder."
Det är rart. Så trevligt och påveaktigt.
Sen säger han: "Enligt Bibeln…” Och här tappar han mig lite.
"…i världens begynnelse, då allt skapades, utövade den gudomliga visheten er konst
till gagn för ingen annan än Gud själv, historiens första åskådare."
Och det är ett koncept som har stört mig sen grundskolan.
För det här med historiens åskådare är nåt de lärde ut.
När jag växte upp sa de: "Gud vakar över dig hela tiden."
Jag tog det bokstavligt, jag var sju.
Jag trodde att han förföljde mig i en Chevy Malibu och liksom:
"Vad sysslar Mike Birbiglia med? Jaha, han gömmer porr i skogen.
Han ska inte få en tjej förrän han är 20."
Hajar ni? Och den profetian besannades. Så det kanske finns en Gud ändå. Men…
Men det bildspråket hängde med under hela min barndom.
När jag var 15 började jag onanera.
Jag tog bara för givet att Gud såg mig göra det också.
Så jag fuskade liksom för kameran, för jag…
Jag tänkte att om han tittade just då skulle han säga:
"Jag har sett många 15-åringar onanera, men han är bra. Han kan nog bli proffs."
Vilket jag blev. En "happy ending" alltså. Ja, inte tekniskt sett, men…
Hur som helst, sen sa påven…
"Jag tänker på Första Moseboken
där Gud lovade Abraham att han inom ett år skulle få en son.
Han och hans fru Sara var gamla och barnlösa."
Hon var 23.
"Sara blev havande och födde en son i sin ålderdom." Hon var 24.
"Då sa Sara: 'Gud har skapat skratt åt mig.'
Så de döpte sin son till Isak, vilket betyder 'han skrattar'."
Och slutligen säger han: "Minns detta.
Om ni så bara lyckas locka en enda av era åskådare att le,
så får ni också Gud att le."
Vilket var fint.
Och sen gav han oss rosenkransar.
Vi fick var sin liten grön påse med en rosenkrans som han välsignade.
Och jag tog med den hem till mina föräldrar i juli.
Det var min pappas 84-årsdag.
Och det var jag, min mamma, min bror Joe, min syster Jean och min syster Patty,
och alla våra barn, min pappas sex barnbarn.
Och vi står där runt omkring min pappa, och jag gav honom rosenkransen.
Och han sken upp.
Och min mamma sa: "Michael, du har kallats av Gud."
Jag vill att ni ska veta…
Jag tror inte att jag kallades av Gud.
Och när hon sa det ville jag egentligen svara:
"Nej, jag kallades av Jim Gaffigan…
…som kallades av Stephen Colbert.
Som kan ha kallats av Gud."
Men har man haft ett sånt år som mina föräldrar har haft
kommer man på sig själv med att säga:
"Ja.
Jag kallades av Gud."
Sen vi åt lite tårta, och sen åkte alla hem.
Och jag bara står där med min pappa. Han ligger i sin säng.
Och vi pratar.
Han kan prata, men han minns ingenting av det som har hänt det senaste året.
Så jag frågar honom om sånt som hände för länge sen.
Han föddes 1940 i Bushwick, Brooklyn. Och jag sa:
"När du var barn, kom din familj tillbaka efter andra världskriget?"
Och han sa: "Ja, min morbror Charlie, min morbror Joe och min morbror Tony
kom tillbaka med galna historier om hur de nästan blev dödade."
Jag sa: "Blev du inkallad i Vietnamkriget?"
Han sa: "Ja, men eftersom jag var läkare blev jag stationerad på en bas i Texas.
Det var där din mamma och jag lärde känna många av våra närmaste vänner för livet."
Jag sa: "När du var liten, vad var din adress i Bushwick?"
Och jag knappade in adressen i mobilen
och ritade en linje mellan min pappas barndomshem
och hans barnbarn Oonas nuvarande barndomshem.
Det är ungefär sex kilometer. Och jag visade det för honom.
Och jag undrade varför han inte hade berättat nåt av det här tidigare.
Sen tänkte jag: "Varför har jag inte frågat?"
Och nu börjar pappa bli trött, och han orkar inte prata längre.
Men jag är där med honom.
Och jag vill finnas där.
För när ens förälder har gått igenom det som min pappa har gått igenom
vet man inte hur många fler gånger man kommer att få träffa honom.
Så jag böjde mig fram och strök honom över axeln.
Och jag såg på hans blick att han tyckte om det.
Och hans mungipor åkte upp en aning.
Så jag strök hans axel i 15 minuter.
Och jag kände mig lika nära min pappa
som när jag var liten och han gav mig Nicke Nyfiken-dockan på sjukhuset.
Och när jag var 12 och han smekte mina styva bröstvårtor.
Och morgonen därpå skjutsar jag hem Jenny och Oona till New York.
Och några dagar senare följer jag Oona hem från skolan.
Och jag tänker att det enda jag verkligen kan lära min dotter…
…är att vi aldrig kommer att veta allt.
Vi kommer alla att ha fel ofta.
Och det är möjligt att små goda handlingar är allt vi har.
Och kanske…
…är det det goda livet.
Tack så mycket!
Tack för att ni kom!
TILL MIN DOTTER OONA OCH MIN PAPPA VINCE
ETT SÄRSKILT TACK TILL RED HEARSE FÖR DERAS MUSIK
ETT SÄRSKILT TACK TILL PÅVE FRANCISKUS 1936-2025
Undertexter: Camilla Dunér